Справа № 127/17496/18
Провадження № 22-ц/801/17/2020
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року	Справа № 127/17496/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Ткачук Марина Владиленівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Приватне акціонерне товариство «Ерсте Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна, визнання права власності на 1/5 частку квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Вохмінової О. С. від 12 вересня 2019 року (повний текст рішення складено 20 вересня 2019 року), –
встановив:

В липні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду цим позовом, за яким просив:
- визнати недійсним договір від 14 серпня 2008 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 . ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ;
- витребувати у ОСОБА_3 спірну квартиру;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 серпня 2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В. було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який фактично укладався з метою забезпечення виконання боргового зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 на суму 48440 грн 00 к., що еквівалентно 10000 доларів США. Отримання цієї суми підтверджене розпискою, складеною 14 серпня 2008 року, за якою ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 10000 доларів США та зобов`язався їх повернути на першу вимогу. В якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 сторонами було досягнуто домовленості про тимчасову передачу у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири. Після повернення боргу квартира підлягала негайному безоплатному поверненню власникам шляхом укладення відповідної безвідплатної угоди. Сторони також домовились про те, що до моменту повернення боргу ОСОБА_2 квартирою розпоряджатись не буде. Після укладення цього договору ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 продовжували проживати в квартирі. ОСОБА_2 не вчиняла жодних дій, які б свідчили про її намір користуватись квартирою. Попри це ОСОБА_2 20 серпня 2016 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. договору продала квартиру ОСОБА_3 . Оскільки ОСОБА_5 виконав зобов`язання перед ОСОБА_2 , про що свідчить повернення йому боргової розписки, то вона зобов`язана була повернути квартиру попереднім власникам і, відповідно, не мала права відчужувати її ОСОБА_3 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2019 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на виконання оспорюваного договору купівлі-продажу квартира була передана у власність ОСОБА_2 , яка в подальшому здійснила відповідні розпорядчі дії: уклала кредитний договір та договір іпотеки, відповідно до якого передала квартиру в іпотеку банку, а відтак, прагнула настання певних правових наслідків, а тому договір купівлі-продажу від 14 серпня 2008 року не має ознак фіктивності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність доказів проведення оплати вартості квартири при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 14 серпня 2008 року, те, що майно за договором купівлі-продажу не було передано покупцю, про що свідчить факт проживання позивача та решти попередніх співвласників квартири у ній до тепер. Суд також не належним чином оцінив оглянуті матеріали кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, які беззаперечно вказують на відсутність реальних намірів сторін договору купівлі-продажу на відчуження квартири ОСОБА_2 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 55,4 кв. м., житлова 36,8 кв. м. 4/5 відчужуваної квартири належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 12 листопада 2002 року, 1/5 частка – ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 травня 2008 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. 
Згідно з пунктом 3 договору продаж вчинено за 316100 грн., з яких продавці отримали від покупця 63292,00 грн., а решту суми грошей – 252808,00 грн., що на день розрахунку еквівалентно 52190 доларів США по курсу продажу валют, встановленому НБУ, покупець зобов`язувася сплатити продавцям протягом одного банківського дня після підписання цього договору та отримання кредиту в ВАТ «Ерсте Банк».
Сторони також визначили, що право власності на майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку (пункт 4).
Продавці зобов`язались знятись з реєстраційного обліку, погасити борги за комунальні послуги, звільнити квартиру від речей домашнього вжитку, а також передати технічну документацію на квартиру в строк до 24 серпня 2008 року (пункт 11).
У пункті 15 договору зазначено, що продавці та покупець, однаково розуміють значення і умови цього правочину, правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним; не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, володіють українською мовою, що дало можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей договір. Сторони визначили, що підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір ними прочитаний особисто, зміст його їм зрозумілий і відповідає їх волі.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року.
Згідно з розпискою, складеною 14 серпня 2008 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 10000 доларів США та зобов`язався їх повернути на першу вимогу. В якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 сторонами було досягнуто домовленості про тимчасову передачу у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири. Після повернення боргу квартира підлягала негайному безоплатному поверненню власникам шляхом укладення відповідної безвідплатної угоди. Сторони також домовились про те, що до моменту повернення боргу ОСОБА_2 квартирою розпоряджатись не буде.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму (стаття 655 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України)).
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Cтаттею 628 ЦК України установлено,  що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до положень ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених цим Кодексом (частини перша – третя, п`ята, шоста статті 203, статті 215, 218 – 235).
До таких правочинів належать, зокрема фіктивні правочини, тобто ті, які вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (частина перша статті 234 ЦК України).
Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин і знають заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року, справа № 607/15555/17-ц.
Отже, установивши, що принаймні покупець за оспорюваним договором купівлі-продажу ОСОБА_2 після його укладення здійснила відповідні розпорядчі дії щодо квартири, зокрема уклала кредитний договір та договір іпотеки, а відтак, прагнула настання певних правових наслідків, передбачених договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність ознак фіктивності цього правочину.
При цьому саме по собі внутрішнє ставлення до наслідків укладення договору одним із продавців, як і факт реєстрації у спірній квартирі позивача та решти осіб, які були співвласниками квартири на момент її відчуження, не має правового значення для вирішення цієї справи з огляду на таке.
За загальним правилом право визначення предмету і підстав позову належить виключно позивачу (частина перша статті 13, пункти 4, 5 частини третьої статті 175, частина третя статті 49 ЦПК України).
Підстава позову – обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Предмет позову – матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.
Звертаючись до суду юридичною підставою позову ОСОБА_1 визначив саме фіктивність договору купівлі-продажу (стаття 234 ЦК України). Натомість, посилаючись на фактичні обставини, на підставі яких виник спір, вказував на те, що цей договір було укладено з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 боргового зобов`язання перед ОСОБА_2 на суму 10000 доларів США. Тобто, зміст позовної заяви вказує на те, що при укладені договору купівлі-продажу продавці, зокрема позивач, прагнули настання правових наслідків, передбачених договором застави нерухомого майна (іпотеки), однак на удаваність договору купівлі-продажу (стаття 235 ЦК України), як на правову підставу позову, ОСОБА_1 не посилався. 
Таким чином, ураховуючи різні правові наслідки фіктивного та удаваного правочинів, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що розписка від 14 серпня 2008 року про отримання ОСОБА_5 у позику в ОСОБА_2 10000 доларів США не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу внаслідок його фіктивності.
Вимоги про витребування квартири у ОСОБА_3 та визнання за позивачем права власності на 1/5 її частину є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, а тому додаткової мотивації щодо відмови у їх задоволенні не потребують, а доводи апеляційної скарги у цій частині позовних вимог на увагу не заслуговують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       (Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року)

Суддя-доповідач                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                                Т. М. Шемета