Постанова
Іменем України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 560/1299/17
провадження № 61-44649св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Шимків С. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 04 серпня 2017 року він передав у позику ОСОБА_2 352 400,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути не пізніше 01 жовтня 2017 року, що підтверджується складеною розпискою. 
 
Посилаючись на те, що відповідач у визначений строк зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 352 400,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 березня
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованими, підтверджені власноручно написаною ОСОБА_2 борговою розпискою. Досліджуючи правову природу спірних правовідносин, суд першої інстанції встановив, що у період з 14 травня 2012 року по 31 серпня 2017 року ОСОБА_2 , працюючи на водієм автотранспортних засобів у ТОВ «Бріс» ЛТД, заправляв автомобіль більше норми у власних цілях, що призвело до виникнення його недостачі у кількості 15 421,00 л, а тому з метою погашення заподіяних збитків, отримав від директора ТОВ «Бріс» ЛТД ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 352 400,00 грн, яку у визначений договором позики строк позивачу не повернув. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Вирішено питання  розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки правовій природі боргової розписки, не звернув увагу, що насправді грошові кошти на позикодавцем боржнику не передавалися, а ОСОБА_2 написав розписку на суму виявленої ревізією недостатності пального, яку згідно з поясненнями 
від 26 липня 2017 року готовий був відшкодувати. Підстави вважати, що між сторонами мала місце домовленість про новацію боргу у позикове зобов`язання, відсутні, тоді як сама по собі розписка, з огляду на встановлений характер правовідносин сторін не підтверджує боргового зобов`язання позичальника. Спричинена ОСОБА_2 шкода (недостача пального), у разі її підтвердження у встановленому законом порядку, може бути стягнута з нього у порядку відшкодування шкоди, спричиненої працівником. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та відзиву на неї
 
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд не урахував, що боргова розписка, яку власноручно склав та підписав відповідач, за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором, що підтверджує, як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора грошових коштів, а тому є належним доказом укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики. Доказів на підтвердження складання боргової розписки під примусом, відповідач не надав. 
 
У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у листопаді 
2018 року ОСОБА_2 зазначив, що апеляційний суд повно та всебічно з`ясував обставини справи та встановив характер правовідносин сторін, а тому дійшов обгрунтованого висновку, що складення ним боргової розписки не було пов`язане з отримання ним у борг від ОСОБА_1 грошових коштів, а тому не свідчить про виникнення у нього зобов`язання щодо їх повернення.   
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що у період з 14 травня 2012 року по 31 серпня 2017 року ОСОБА_2 працював на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ «Бріс» ЛТД, директором якого є ОСОБА_1 .
 
Проведеною ревізією на дільниці ТОВ «Бріс» ЛТД у місті Дубровиця, на якій працював відповідач, виявлено недостачу дизельного палива у кількості 15 421,00 л.
 
У пояснювальній записці від 26 липня 2017 року, ОСОБА_2 вказав, що він заправляв автомобіль понад норму, використав пальне у власних цілях, свою провину визнав та зазначив про готовність відшкодувати завдані матеріальні збитки.
 
Того ж дня, у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за заявою ТОВ «Бріс» ЛТД зареєстровано відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 191 КК України, за фактом привласнення 
ОСОБА_3 як працівником ТОВ «Бріс» ЛТД, палива у кількості 15 421,00 л.
 
04 серпня 2017 року ОСОБА_2 склав розписку, зі змісту якої убачається, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 352 400 грн, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2017 року. 
 
Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
 
Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
 
Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України 
від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
У позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, посилаючись на те, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які відповідач не виконує. 
 
Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що складена ОСОБА_2 розписка не підтверджує укладення між сторонам договору позики та досягнення згоди щодо всіх його істотних умов, оскільки реальної передачі позичальникові грошових коштів у розмірі 352 400,00 грн не відбулося. Судом встановлено, що зазначена сума грошових коштів є вартістю пального у кількості 15 421 літра, недостача якого була виявлена за наслідками проведеної ревізії на дільниці 
ТОВ «Бріс» ЛТД» у місті Дубровиця, яку відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Бріс» ЛТД», зобов`язувався відшкодувати, що зокрема підтверджується матеріалами кримінального провадження 
№ 12017030010003980 від 26 серпня 2017 року.  
 
Посилання заявника про те, що надані ОСОБА_2 у позику грошові кошти були спрямовані на відшкодування заподіяних ним матеріальних збитків ТОВ «Бріс» ЛТД» не підтверджені відповідними доказами, і не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що вирішуючи спір суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував показання свідка ОСОБА_4 є неспроможними, оскільки апеляційний суд надав йому оцінку у сукупності з іншими наявними у справі доказами, переоцінка яких перебуває поза межами повноважень касаційного суду, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
 
Керуючись статтями400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак