Справа № 344/12717/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/115/20 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Пнівчук О.В.
суддів:                        Томин О.О., Ясеновенко Л.В.
секретаря                        Капущак С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу заапеляційними скаргами  ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 – адвоката Манченко Олени Віталіївни на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2019 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства Страхової компанії «Інгосстрах», Станції технічного обслуговування «Опель»-«Шрот», фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, страхового відшкодування,
в с т а н о в и в :
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ СК «Інгосстрах», СТО «Опель»-«Шрот», фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів ТзОВ «Автокредит плюс» про стягнення матеріальної, моральної шкоди та страхового відшкодування.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно договору фінансового лізингу укладеного з ТОВ «Автокредит Плюс» він придбав автомобіль Daewoo Nexia XWB3L31UD7 А226802, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 31 000 грн. Строк лізингу – 36 місяців під 21 % річних за програмою ПАТ КБ «Приватбанк» - «Авто в кредит за 30 хвилин». 
У червні 2013 року між ним та СК «Інгосстрах» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту.
З моменту придбання до грудня 2014 року автомобіль знаходився в його користуванні, однак згодом не маючи змоги зберігати автомобіль у гаражі він передав його на зберігання ОСОБА_2 при цьому періодично цікавився станом та умовами його зберігання, а також встановив навігатор для контролю та визначення його місця розташування.
Оскільки з грудня 2014 року по січень 2015 року перебував за межами України, то по приїзду дізнався що його автомобіль Daewoo Nexia був зданий на «шрот» СТО «Опель» де в подальшому був розібраний та знищений.
Вважає, що ОСОБА_2 не мав жодних повноважень на відчуження його автомобіля, а власник «шроту» - СТО «Опель» не мав права приймати в нього без будь яких документів чужий автомобіль та знищувати його. 
Дізнавшись про знищення автомобіля, 02.02.2015 року він написав заяву в Івано-Франківський МВ УМВС України, а також повідомив про цей випадок страхову компанію для виплати йому страхового відшкодування. 
ПАТ СК «Інгосстрах» не визнала страховим випадком незаконне знищення його автомобіля. 
Позивач, посилаючись на те, що відповідачі уникають відповідальності, просив стягнути з них заподіяну шкоду, яку розраховує наступним чином: 9500 грн. – перший внесок (аванс) 26.06.2013 року; 1113 грн. 67 коп. – щомісячний лізинговий платіж за період з липня 2013 року по серпень 2015 року, тобто всього – 28 955 грн. 42 коп. В тому числі, щомісячно він сплачував 129,17 грн. страхових внесків, а всього ним сплачено 3358,42 грн. 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ТзОВ «Автокредит плюс». 
Змінюючи та уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , СТО «Опель»-«Шрот», ФОП ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 82000 грн., з страхової компанії «Інгострах» страхове відшкодування в розмірі 31000 грн, а також стягнути з відповідачів на його користь солідарно моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65 710 грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 1 000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн. витрат по оплаті судового збору.
В решті вимог позову відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, що були застосовані ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2018 року, шляхом зняття накладення арешту на майно ОСОБА_2 та на банківські рахунки і на майно ФОП ОСОБА_3 в межах заявленої суми позовних вимог у розмірі 132 000 гривень.
На дане рішення позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подали апеляційні скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування обставин по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт зазначив, що про незаконне заволодіння автомобіля йому стало відомо в січні 2015 року, а про його знищення в лютому 2015 року, що підтверджується заявою в міліцію від 02 лютого 2015 року, однак суд в рішенні вказує що про даний факт йому стало відомо 09 серпня 2013 року.
Суд, відмовляючи у задоволенні його вимог про стягнення страхового відшкодування взяв до увагу позицію ПАТ «Інгосстарх» та проігнорував покази свідка ОСОБА_5 , заяву ОСОБА_1 в міліцію, які свідчать про те, що про знищення автомобіля апелянт дізнався 02 лютого 2015 року. Таким чином, позивач своєчасно звернувся до СК «Інгосстрах» за страховим відшкодуванням, а знищення транспортного засобу внаслідок неправомірних дій третіх осіб є страховим випадком, а тому у суду не було підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування.
Суд не дав належної оцінки тому, що власник ОСОБА_6 – ФОП ОСОБА_3 незаконно, без будь-яких правових підстав придбав у ОСОБА_2 чужий автомобіль та знищив його. Власником транспортного засобу в свідоцтві про реєстрацію зазначено ТзОВ «Автокредит-Плюс», ОСОБА_3 , як власник СТО не мав права знищувати даний автомобіль, оскільки не був уповноважений на такі дії. У зв`язку з цим, вважає апелянт, ОСОБА_3 повинен нести відповідальність за спричинення шкоди, заподіяної знищенням автомобіля.
Апелянт посилається також, що розмір стягнутого судом матеріального та морального відшкодування є не справедливим. Згідно висновку експертного дослідження від 04.07.2019 року №12341/19/28 Івано-Франківського відділення КНДІСЕ - станом на 27.08.2015 року вартість 8-ми річного аналогічного автомобіля становить 85130 грн, натомість судом стягнуто 65 000 грн. Що стосується розміру стягнутої судом моральної шкоди, то вона в порівнянні з перенесеними стражданнями є мізерною. 
Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
       Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Суд на думку апелянта, не з`ясував у повній мірі обставини, що мають значення для справи, не надав оцінки недоведеності доводів позивача.
        Вимагаючи відшкодування шкоди, позивач позиціонує себе власником спірного автомобіля та надає при цьому докази того, що одержав автомобіль у лізинг на підставі заяви про приєднання до публічного договору від 31.05.2013 року, однак автомобіль є власністю ТОВ «Автокредит Плюс», що підтверджується техпаспортом САР НОМЕР_2 , який був добровільно наданий позивачем відповідачу разом з автомобілем та не є знищеним.
       За оголошенням в газеті «Афіша Прикарпаття» про здачу в оренду чи продаж автомобіля ОСОБА_2 за згодою з позивачем ОСОБА_1 09.08.2013 року оплатив останньому аванс у сумі 10000 грн., а ОСОБА_1 власноручно передав йому автомобіль та оригінал технічного паспорту та дійшли згоди що після оплати позивачем лізингодавцю вартості автомобіля укладуть договір купівлі-продажу автомобіля. ОСОБА_2 став щомісячно виплачувати позивачу частинами вартість автомобіля. Однак будь-яких розписок чи документів у письмовій формі не укладали.
Таким чином, з 09.08.2013 року по грудень 2014 року з відома та за згодою  ОСОБА_1  спірним автомобілем користувався та утримував його виключно ОСОБА_2  27.06.2014 року уклав з АТ «Страхова компанія «АХА Страхування»  договір обов`язкового  страхування цивільно-правової відповідальності  власників наземних транспортних засобів на автомобіль Daewoo Nexia 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Кошти за вказаний автомобіль ОСОБА_2 сплачував ОСОБА_1 готівкою так і шляхом переказу коштів на картковий рахунок позивача на загальну суму 12050 грн та станом на листопад 2014 року сплатив ОСОБА_1 обумовлені ними 42000 грн в якості оплати за придбання спірного автомобіля. 
Суд без будь-якого обґрунтування не прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника, не звернув увагу на розбіжності у поясненнях позивача, що останній діяв неправомірно в порушення умов договору фінансового лізингу добровільно передав належний лізингодавцю предмет лізингу третій особі.
Позивач станом на момент звернення до суду з позовом, повністю не виконав умови договору про надання фінансового лізингу, не отримав спірний автомобіль від лізингодавця та не зареєстрував його.
На думку апелянта суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми права, які регламентують правовідносини у сфері лізингу та відповідальності за предмет лізингу, так відповідно до положень ч.1 ст.809 ЦК України, ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, тобто сам позивач перед лізингодавцем.
Апелянт зазначив, що жодного договору на зберігання вказаного автомобіля між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, відсутні будь які розписки про передачу на зберігання даного автомобіля, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Заявлена позивачем матеріальна шкода є необґрунтованою та належним чином не підтвердженою. 
Прийнятий судом висновок експертного дослідження не є належним доказом, оскільки, експерт не досліджував безпосередньо сам автомобіль, жоден з основних параметрів дослідження згідно таблиці експертного висновку не встановлено, а саме технічний стан, комплектність, обладнання, тощо. Тому експерт не міг стверджувати про конкретну вартість автомобіля.
В матеріалах справи відсутні докази та відомості про те, в якому стані перебував автомобіль на момент передачі ОСОБА_2 .
Оскільки обумовлена з позивачем вартість автомобіля - 42 000 грн оплачена, то посилання ОСОБА_1 на спричинення йому матеріальної шкоди є безпідставними.
Позивач з власної ініціативи продав свій автомобіль разом з документами, повернення його не вимагав, жодних претензій не пред`являв то і у відшкодуванні моральної шкоди слід відмовити.
Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представник ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не має.
Зазначив, що в п.16.3 договору добровільного страхування наземного транспорту №IFI8CPS-135Q242 зазначено, що не визнається страховим випадком втрата, знищення або пошкодження транспортного засобу, його частин, деталей, приладів, обладнання, які сталися внаслідок, зокрема захоплення ТЗ третіми особами, які добровільно допущені власником чи його довіреною особою в салон ТЗ, а тому у виплаті страхового відшкодування позивачу відмовлено правомірно, оскільки спірний автомобіль ним передано добровільно ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ПРАТ СК «Інгосстрах» не може відповідати за цим позовом. 
ОСОБА_1  у відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4  просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги  ОСОБА_2  та  зазначив, що  він повністю сплатив за  договором лізингу вартість автомобіля Daewoo Nexia 2007 року випуску у розмірі 49544,69 грн. 
Відповідач у процесі розгляду справи мав намір відшкодувати йому збитки, та просив зменшити розмір відшкодування, однак у добровільному порядку не відшкодував заподіяну шкоду.
Матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_2 оплатно передав ОСОБА_3 , спірний автомобіль, який останній розібрав та розпродав як запчастини, чого сам ОСОБА_2 не заперечує, а тому вимоги апеляційної скарги представника ОСОБА_2 є необґрунтованими.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просила відмовити за безпідставністю.
Представник апелянта ОСОБА_2 – ОСОБА_4 підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Представник ФОП ОСОБА_3 – ОСОБА_8 заперечив доводи апеляційних скарг.
Представник ПАТ СК «Інгосстрах» у судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просив справу розглядати у відсутності представника страхової компанії.
Представники станції технічного обслуговування «Опель»-«Шрот» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль Daewoo Nexia, 2007 року випуску, придбаний ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу перебував у користуванні ОСОБА_2 та був неправомірно зданий останнім без відома позивача на СТО та знищений у зв`язку з чим ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість автомобіля в розмірі 65 710 грн та заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000 грн.
З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до заяви про приєднання до публічного договору № 1700АІ0000467772 від 31.05.2013 року, ОСОБА_1 передано в лізинг автомобіль. Строк лізингу – 36 місяців з моменту підписання Додатку 2 (а.с. 6, 7, 9, т. 1).
Відповідно до Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 1700АІ0000467772 від 31.05.2013 року, ОСОБА_1 прийняв автомобіль Daewoo Nexia XW B3L31UD7 А226802, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 31 000 грн. (а.с. 8, т. 1).
26.06.2013 року автомобіль Daewoo Nexia А226802, реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахований у ПАТ СК «Інгосстрах», шляхом укладення договору добровільного страхування наземного транспорту IFS8CRS-125Q242 (а.с. 237, 238-240, т. 1).
Згідно розписки наданої ОСОБА_2 від 10.12.2014 року, убачається, що останній здав на запчастини розбитий автомобіль Део Нексіа, кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 , за що отримав 5 000 грн. У подальшому претензій по даному автомобілю не матиме, відповідальність за зняття з обліку взяв на себе (а.с. 20, т. 1).
З копії витягу з кримінального провадження № 12015090010000498 вбачається, що 03.02.2015 року за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, у фабулі якого зазначено: 09.08.2013 року невідома особа шахрайським способом заволоділа автомобілем марки Daewoo Nexia А226802, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 (а.с. 12, т. 1).
Згідно відповіді Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області № 1183 від 05.02.2015 року на звернення ОСОБА_1 зазначено, що його заява подана 02.02.2015 року з приводу того, що 09.08.2013 року близько 14.00 год. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ввійшовши в довіру, шляхом обману, заволодів автомобілем марки «Део-Нексіа», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внесена до Журналу ЄО під № 1820 від 02.02.2015 року. 02.02.2015 року відомості про даний факт були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12015090010000498. Попередня кваліфікація кримінального правопорушення – ч. 1 ст. 190 КК України. По вказаному кримінальному правопорушенню проводиться досудове розслідування, про результат якого буде повідомлено (а.с. 13, т. 1).
Встановлено, що позивач звернувся до ПАТ СК «Інгосстрах» про виплату йому страхового відшкодування, однак відповідно до Страхового акту від 25.02.2015 року № И-274 п. 3.5 у виплаті страхового відшкодування відмовлено на підставі п. 16.1.5,16.3 і прав передбачених п. 13.3.7 Договору страхування у зв`язку з несвоєчасним повідомленням про настання страхового випадку без поважних на те причин, а також у зв`язку з тим, що не визнається страховим випадком добровільна передача транспортного засобу третім особам (а.с. 18,19 т.1 ). 
Звертаючись у серпні 2015 року з позовом до суду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що придбаний ним автомобіль Daewoo Nexia А226802, реєстраційний номер НОМЕР_1 за договором фінансового лізингу у грудні 2014 року був переданий на зберігання ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 у свою чергу, заперечуючи позовні вимоги позивача вказував на те, що автомобіль ним фактично придбано у ОСОБА_1 за 42000 грн. 
Жодна із сторін не представили суду будь-яких письмових доказів щодо того на яких умовах автомобіль ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 . 
Разом з тим, оцінюючи зібрані докази у їх сукупності слід дійти висновку про те, що спірний автомобіль з серпня 2013 року по 10 грудня 2014 року перебував на зберіганні та у користуванні відповідача ОСОБА_2 .
Вказане підтверджується наступними письмовими доказами, зокрема згідно витягу з кримінального провадження №12015090010000498 за заявою ОСОБА_1 внесеною до ЄРДР 03.02.2015 року вбачається, що 09.08.2013 року невідома особа шахрайським способом заволоділа автомобілем марки Daewoo Nexia А226802, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 (т.2 а.с. 77).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 04.02.2015 року, поданої СК «Інгосстрах» про виплату страхового відшкодування відповідно до договору страхування IFS8CRS-125Q242 від 26.06.2013 року, застрахований автомобіль - Daewoo Nexia XW B3L31UD7 А226802, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 – позивачем у короткому описі страхового випадку зазначено, що ОСОБА_2 мав у безоплатному користуванні даний автомобіль (який переданий йому ОСОБА_1 ) наприкінці 2014 року обманним шляхом продав дане авто на «шрот», що в м. Івано-Франківську вул. Набережна де його тотально порізали (знищили), про що йому стало відомо в кінці січня 2015 року. 
Згідно повідомлення Івано-Франківської обласної дирекції АТ СК АХА Страхування №2 від 27.06.2017 року, долученого до апеляційної скарги ОСОБА_2 убачається, що у 2014 році був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АІ/6717103 від 27.06.2014 року на автомобіль Daewoo Nexia XW B3L31UD7 А226802, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхувальник – ОСОБА_2 , термін дії договору з 27.06.2014 року по 26.06.2015 року. (а.с. 32 т.3).
Встановлено, що спірний автомобіль позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 разом із ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу, дата реєстрації 20.06.2013 року за ТОВ «Автокредит Плюс», оригінал якого у судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_2 повернуто представнику позивача ОСОБА_7 . 
Відповідачем ОСОБА_2 та його представниками не представлено суду доказів того, за яких обставин ОСОБА_2 було пошкоджено чи розбито автомобіль Daewoo Nexia, 2007 року випуску, однак ним не заперечується факт того, що розбитий ним автомобіль продав на запчастини, за що отримав 5000 грн.
Згідно довідки ТОВ «Автокредит Плюс» від 22.08.2016 року №20.1.0.0.0/7-160809/973 - ОСОБА_1 згідно угоди № 1700АІ0000467772 від 31.05.2013 року на автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 погашений у повному обсязі (а.с. 198 т.1).
З огляду на зазначене, ОСОБА_2 , маючи у користуванні автомобіль належний ТОВ «Автокредит Плюс» та знаючи, що ОСОБА_1 сплачує за нього лізингові платежі, розбив автомобіль та продав «на запчастини». 
Оскільки ОСОБА_1 в ході розгляду справи здійснив повну оплату за договором фінансового лізингу, право власності на автомобіль придбаний за даним договором не оформив оскільки такий ОСОБА_2 знищений, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що йому заподіяно відповідачем ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі вартості вказаного автомобіля.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Визначаючи розмір заподіяної позивачу  майнової шкоди суд обґрунтовано зазначив, що  з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 65710 грн. 00 коп. матеріальної шкоди - ринкову вартість автомобіля Daewoo Nexia, 2007 року випуску, станом на 03.07.2019 року, про що зазначено у висновку експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчого дослідження № 1231/19-28 від 04.07.2019 року.
Колегія суддів приходить також до висновку, що суд відповідно до положень ст.ст. 23,1167 ЦК України з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості врахувавши що дії ОСОБА_2 призвели до нервового напруження та хвилювання позивача, суд на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди правильно стягнув з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 1000 грн. 
Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що розмір стягнутого судом матеріального та морального відшкодування є не справедливим не заслуговують на увагу, оскільки суд вірно визначив розмір майнової шкоди у розмірі ринкової вартості спірного автомобіля у сумі 65710 грн. 00 коп.  станом на 03.07.2019 року, тобто станом на час розгляду справи. Що стосується визначення розміру моральної шкоди, то колегія суддів вважає що з врахуванням обставин справи, зокрема того, що позивач без будь-яких письмових угод передав у користування відповідачу автомобіль, що сторонами належним чином не визначено умови на яких відповідач ОСОБА_2 користувався спірним автомобілем, то стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1000 грн. є обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди з ФОП ОСОБА_3 , оскільки між сторонами відсутні будь-які правовідносини. Розбитий автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 був проданий ОСОБА_2 , про що свідчить розписка останнього. Суду не представлено доказів того, що ФОП ОСОБА_3 було відомо про те, що саме ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу сплачує платежі за вказаний автомобіль, крім того, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу знаходилось у ОСОБА_2 .
Суд також правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ СК «Інгосстарх» страхового відшкодування» у розмірі 31 000 грн.
Судом вірно зазначено, що згідно п.п. 16.3 укладеного Договору страхування не визнаються страховим випадком втрата, знищення або пошкодження ТЗ, його частин, деталей, приладів, обладнання, які сталися внаслідок, зокрема, захоплення ТЗ третіми особами, які добровільно допущені власником чи його довіреною особою в салон ТЗ. 
Оскільки ОСОБА_1 не заперечується факт добровільної передачі автомобіля ОСОБА_2 , то страховою компанією відповідно до умов Договору страхування правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування.
Не заслуговують на увагу посилання представника апелянта ОСОБА_2 про те, що суд не взяв до уваги пояснення відповідача з приводу того, що ОСОБА_1 спірний автомобіль продав ОСОБА_2 за 42000 грн, оскільки суду не представлено будь-яких доказів щодо досягнення ними згоди про купівлю ОСОБА_2 вказаного автомобіля, внесення авансу та наступних платежів, про що вказує відповідач ОСОБА_2 
Долучені представником апелянта ОСОБА_2 до апеляційної скарги квитанції про перерахунок ОСОБА_2 грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 у сумі 12050 грн не містять даних щодо призначення платежу, апелянтом також не наведено причин неподання таких доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції, розгляд якої тривав з 28.08.2015 року.
Посилання апелянта на те, що позивач ОСОБА_1 не являється власником спірного автомобіля, а тому не має права пред`являти позов про відшкодування йому заподіяної майнової шкоди внаслідок знищення автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки позивач сплатив у повному розмірі кошти за автомобіль придбаний ним за договором фінансового лізингу, що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , а тому його вимоги про стягнення ринкової вартості автомобіля неправомірно знищеного відповідачем ОСОБА_2 у користуванні якого перебував автомобіль є обґрунтованими. 
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 – адвоката Манченко Олени Віталіївни залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2019 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року 
           
Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                О.О. Томин
                                                                Л.В. Ясеновенко