ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
23 січня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 754/12134/19
 
провадження № 22-ц/824/49/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
позивач -  ОСОБА_1 
 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
            
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_1 и на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 року у складі судді Галась І.А., про відмову в забезпеченні позову 
встановив:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності. 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року відкрито провадження у даній справі.
У жовтня 2019 року, під час розгляду справи, від позивача  ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 
Мотивуючи подану заяву, позивач посилається на те, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору дарування вищевказаної квартири, за яким відповідач ОСОБА_2 подарував її іншому відповідачу ОСОБА_3 . Таким чином, на даний момент ОСОБА_3 має всі підстави володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. ОСОБА_1 вважає, що діями відповідача ОСОБА_3 можуть бути порушені її права шляхом подальшого відчуження спірного об`єкта нерухомості, а тому із урахування обставин справи, наявна реальна об`єктивна можливість реалізації квартири, що значно ускладнить розгляд справи, оскільки невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист її прав, за захистом яких позивач звернулась до суду.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 рокубуло відмовлено у задоволенні заяви.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення судом норм процесуального права та ухвалити постанову, якою заяву про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначає про те, що змушена була звернутись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки вважає, що відчуження квартири з боку відповідача ОСОБА_3 на користь третіх осіб унеможливить виконання рішення суду у справі про визнання недійсним договору та визнання права власності. На думку ОСОБА_1 такий вид забезпечення позову є абсолютно співрозмірним та адекватним позовним вимогам.     
Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.
В суді апеляційної інстанції представник позивача просила апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлені про день, місце та час розгляду апеляційної скарги,  до суду апеляційної інстанції не з`явились, заяв та клопотань не подавали, про причини неявки не повідомили, тому приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у їх відсутність, згідно ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив знедоведеності вимог заявника.
Судова колегія не погоджується з таким висновком, з наступних підстав.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є  накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично виник спір відносно об`єкту нерухомого майна 1/4 частину квартири  АДРЕСА_1 .
Предметом позовних вимог є визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири.
Суд першої інстанції не врахував, що в разі відчуження відповідачем  ОСОБА_3 спірної квартири, права на неї перейдуть до третіх осіб, тому виконання рішення суду буде утруднене і відновити права позивача в повному обсязі не буде можливості.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність вимог заявника спростовуються встановленими обставинами справи, а саме тим, що позивач просить накласти арешт на спірну квартиру, яка є предметом спору.
Таким чином, суд безпідставно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову. 
Однак, оскільки предметом спору є 1/4 частина спірної квартири, тому судова колегія дійшла висновку що ухвала суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4  частину спірної квартири.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 и задовольнити. 
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву позивача  ОСОБА_1 и про забезпечення позову задовольнити частково.
В порядку забезпечення позову накласти арешт на 1/4 частину квартири  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна № 31319222.
Заходи забезпечення позову вжити до вирішення судом даного спору по суті.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                             

Судді :