ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5478/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2018 року позивач ТОВ "РМ-Інвест" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 листопада 2017 року, а саме: № № 0008651401 та 0008671401 (визначені штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. та 83,74 грн. за затримку сплати земельного податку відповідно); № 0008661402 (визначено пеню за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 36 442 164,64 грн.); № 0008681404 (збільшене грошове зобов`язання з ПДВ у сумі 12 835 634,00 грн., у тому числі за основним платежем - 8 557 089,00 грн, за штрафною санкцією - 4 278 545 грн); № 0008691404 (зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 2 452 402,00 грн.); № 0008711404 (зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1 195 095,00 грн. та донараховано штрафні санкцій у розмірі - 597 550,00 грн.); № 0008721404 (збільшене грошове зобов`язання з податку на прибуток на 76 257 917,00 грн., у тому числі за основним платежем - 50 838 611,00 грн., за штрафними санкціями - 25 419 306,00 грн.); № 0008731404 (визначена штрафна санкція у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки).. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними та скасовано у повному обсязі податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 15 листопада 2017 року № № 0008651401, 0008681404, 0008711404, 0008721404, 0008731404.
- визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 15 листопада 2017 року № 0008671401 - в частині визначення штрафної санкції у розмірі 41,87 грн; № 0008661402 - в частині визначення пені за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 36 239 374,40 грн; № 0008691404 - в частині зменшення розміру від`ємного значення з податку на додану вартість на 1 408 159,00 грн.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що факт своєчасної сплати позивачем земельного податку встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2018 року у справі № 826/13590/16. Наголосив, що позивач надавав документи та інформацію на кожний запит контролюючого органу посадовій особі відповідача під розписку. Зауважив, що компанія, яка відступила право вимоги за ЗЕД-контрактом іншій, не може нести відповідальність у вигляді пені, передбачену ч.1 ст.4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті". Зазначив, що надані позивачем первинні документи, не мають суттєвих дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками. Звернув увагу, що майновий стан боржника-банкрута ТОВ "Атем", наявність у заборгованості останнього перед позивачем ознак безнадійної і перевищення такою заборгованістю суми резерву сумнівних боргів, свідчить про наявність підстав для визначення заборгованості безнадійною. Зазначив, що на дату укладання договору поставки і здійснення передоплати гідравлічного пресу позивач, як вбачається з акту перевірки та наявних у матеріалах справи доказів, здійснював господарські операції (закупівлю товарів і послуг, експортні операції).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Офіс ВПП ДФС подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому зазначає, що за результатами проведеної перевірки було складено акт від 24 жовтня 2017 року № 3607/28-10-14-04/24930146, яким встановлено за позивачем порушення п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Дохід" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 лист П(С)БО 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 N 237, Інструкції "Про застосування бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств та організацій" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999, результаті чого: завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком : 230 368 182 грн., в т.ч. за 2016 року рік у сумі 230 368 182 грн.; занижено податок на прибуток всього у сумі 50 838 611 грн.; порушення п.187.8, ст.187, п.190.1, ст.190, п.198.1, п.198.2, п.198.3 п.198.6. Податкового кодексу України, в результаті чого: завищено від`ємне значення з податку на додану вартість 2 452 402 грн. занижено податок на додану вартість на загальну суму 8 557 089 грн.; п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України посадовим особам контролюючих органів не надано всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки; ст. 1 та ст. 2 Закону України "Про і розрахунків в іноземній валюті"; п. 57.1 ст. 57, п.287.3 ст. 287 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгоджених сум грошових зобов`язання податку на загальну суму 1 809 301,74 грн.; п. 176.2. "б" ст.176 Податкового кодексу України, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «РМ-Інвест» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 листопада 2017 року.
У відповідності до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що відповідачем на підставі наказів № 1953 від 08 вересня 2017 року та № 2179 від 02 жовтня 2017 року (т.1, а.с.28-29) у період з 12 вересня 2017 року по 17 жовтня 2017 року було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (код ЄДРПОУ 24930146) податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2015 року по 26 липня 2017 року з питань, що стали предметом оскарження у запереченнях ТОВ «РМ-Інвест» від 30 серпня 2017 року № 978/17, за результатами якої складений Акт № 3607/28-10-14-04/24930146 від 24 жовтня 2017 року. (далі - акт перевірки) (т.1, а.с.34)
В акті перевірки відповідачем зроблені висновки про порушення позивачем податкового законодавства, зокрема щодо несвоєчасної сплати земельного податку, порушення валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, заниження податку на прибуток у сумі, завищення від`ємного значення з податку на додану вартість, заниження податку на додану вартість, завищення бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок у банку, неподання усіх пов`язаних з предметом перевірки документів.
Позивач не погодившись з викладеними в акті перевірки висновками подав відповідачу відповідні заперечення. 
Відповідач листом від 10 листопада 2017 року № 57985/10/28-10-14-02-10 «Про розгляд заперечення» (т.2, а.с. 33) залишив висновки акту перевірки без змін.
При цьому, 15 листопада 2017 року відповідачем було винесено дев`ять податкових повідомлень-рішень № № 0008651401, 0008661402, 0008671401, 0008681404, 0008691404, 0008701401, 0008711404, 0008721404, 0008731404 (т.2, а.с. 41-65), які, окрім ППР № 0008701401, були оскаржені позивачем спочатку в адміністративному (скарга на ППР до ДФС, т.2, а.с. 66), рішення ДФС про розгляд скарги № 3828/6/99-99-11-01-02-25 від 05 лютого 2018 року, (т.2, а.с.75), а потім у судовому порядку.
На підставі встановлених вище обставин, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 0008651401 від 15 листопада 2017 року, яким позивачу, за порушення ним п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України донараховані штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. за несвоєчасну сплату земельного податку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Як було встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у справі № 826/13590/16 позов ТОВ «РМ-Інвест» до Офісу ВПП ДФС задоволено повністю, зокрема, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 17-17 від 15 серпня 2016 року про наявність у позивача боргу із земельного податку, вказане рішення набрало законної сили 22 січня 2019 на підставі ч.2 ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказаним рішенням встановлено виконання позивачем податкового обов`язку щодо сплати земельного податку у 2016 року році, з`ясовано причини, за яких відповідні кошти не надійшли до бюджету у встановлений строк (запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Євробанк"), тобто встановлено вину банку, встановлено наявність достатнього залишку на рахунку позивача у день подання платіжних доручень та дотримання ним умов для здійснення банківського платежу.
Відповідно до п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.
Частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням наведеного та того, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у справі № 826/13590/16, яке набрало законної сили 22 січня 2019, встановлено сплату позивачем земельного податку у 2016 року році на загальну суму 4 312 974,12 грн., у тому числі: у червні наперед у сумі 2 250 000,00 грн, що перевищує вказану позивачем у податковій декларації № 9021678903 від 22 лютого 2016 року (з урахуванням уточнюючого розрахунку від 13 жовтня 2016 року № 9191723293) суму податку у розмірі 4 310 589,68 грн. (як зазначено у додатку 3.1.4.1 до акту перевірки, т.2, а.с.24), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем своєчасно сплачений визначений відповідачем земельний податок у розмірі 1 808 883,02 грн., і не допущено порушення п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України, а відтак податкове повідомлення-рішення № 0008651401 від 15 листопада 2017 року, яким позивачу донараховані штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. за несвоєчасну сплату земельного податку є протиправним і підлягає скасуванню у повному обсязі.
Надаючи оцінку правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення № 0008671401 від 15 листопада 2017 року, яким позивачу донараховано 83,74 грн. штрафу за несвоєчасне перерахування земельного податку у сумі 418,72 грн. за податковою декларацією № 9021768163 від 22 лютого 2016 року по земельним ділянкам, які розташовані на території Шевченківського району м. Києва, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з акту перевірки позивачем у вересні та грудні 2016 року були продані об`єкти нерухомого майна в Шевченківському районі м. Києва.
Відповідно до абз.2 п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.
Таким чином, обчислення земельного податку припинилося у місяці, що передує остаточному продажу нерухомості, тобто у листопаді 2016 року. 
Пунктом 287.3 ст.287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Отже, позивач зобов`язаний перерахувати суму земельного податку, визначену у податковій декларації за листопад 2016 року, до 30 грудня 2016 року. 
В акті перевірки зазначено, що позивачем сплачено земельний податок 29 січня 2017 року, тобто із затримкою на 30 днів, а не на 31, як помилково вказує відповідач.
Відповідно до абз.3 п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання. 
Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що розмір штрафу за несвоєчасне перерахування земельного податку в даному випадку повинен становити 41,87 грн., а тому податкове повідомлення-рішення № 0008671401 від 15 листопада 2017 року є законним лише в цій частині, а в іншій - що складає також 41,87 грн. - підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0008731404, яким позивачу донарахований штраф у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки, колегія суддів зауважує, що відповідач в акті перевірки, у відзиві на позовну заяву посилається на незабезпечення платником податку зберігання первинних документів та інших документів з питань обчислення податків і зборів, чим порушено п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України.
Відповідно до п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. 
З урахуванням п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України надати передбачені п.85.2 ст.85 кодексу оригінали документів платник податку зобов`язаний до закінчення перевірки.
Разом з тим, позивачем надано пояснення, відповідно до яких останній пред`явив усі необхідні для перевірки документи, крім оборотно-сальдових відомостей, які зберігались в електронному вигляді на цифрових носіях інформації та комп`ютерах, які були вилучені 10 серпня 2016 року слідчими СУ ГУ НП у м. Києві. На підтвердження зазначених вище обставин ТОВ «РМ-Інвест» надало до суду переписку з відповідачем та запити до слідчих органів (т.2, а.с.157-158).
При цьому, як було встановлено судом першої інстанції, у жодному запиті про надання документів відповідачем не зазначено про встановлення ним відсутності запитуваних документів серед пред`явлених платником податків до перевірки. В актах про ненадання документів в ході документальної позапланової перевірки не засвідчувався факт відмови позивача надати запитувані документи до перевірки, як передбачено п.85.6 Податкового кодексу України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач надавав документи та інформацію на кожний запит контролюючого органу посадовій особі відповідача під розписку. 
Враховуючи те, що 11 жовтня 2017 року відповідачем був складений останній акт про ненадання документів, а 12 жовтня 2017 року - останній запит про надання документів, з урахуванням того, що позивачем до закінчення перевірки (17 жовтня 2017 року) були надані листи від 11 жовтня 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 17 жовтня 2017 року (т.2 а.с. 151-156) з долученими документами, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про надання ТОВ «РМ-Інвест» необхідних відповідачу документів до закінчення перевірки і дотримання позивачем п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, а відтак податкове повідомлення-рішення № 0008731404, яким донарахований штраф у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки, є протиправним і підлягає скасуванню.
Крім того, відповідач в акті перевірки посилається на порушення позивачем ст.ст.1, 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті", що полягають у несвоєчасному надходженні товару позивачу за зовнішньоекономічними контрактами.
Відповідно до інформації, що міститься у додатках № № 3.3.1-3.3.29 до акта перевірки (т., а.с.162-190), відповідачем здійснено розрахунок пені у розмірі 55 117 003,82 грн. 
У той же час, у ППР № 0008661402 і в розрахунку, що додається до ППР сума пені відрізняється (36 442 164,64 грн), при цьому за результатами розгляду заперечення позивача до акту перевірки відповідач залишив висновки акту без змін. 
Позивачем було до суду надано контракт № 0013/15, від 19 березня 2015 року (TFSI Sp.z.o.o.), контракт № 0015/15, від 19 березня 2015 року (Sofin S.r.l.) (т.3, а.с.17), по яким згідно висновків акту перевірки дебіторська/кредиторська заборгованість відсутня, порушень строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності відповідачем не виявлено.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, а саме: договори поставки/контракти з SRL "SC "Impexera", SRL "SC "Impexera Lux", Leroy-Merlin Polska sp.z.o.o., Lintman Eesti as, Mahmoud Abu Dayya, ООО "Балтийская Керамика", ООО "Тикинти Терминат LTD", ООО "КерамоМаркет", ООО "Асылташ плюс", ИП Зайцев И.А., ООО "ART-CERAMIC" LTD, Keramika CZ s.r.o., "NOKS N.J." D.O.O., ООО "Компания АВС", SRL "BERNULINA", ООО "Метако Белгород", ООО "Метако", ООО "Метако ЮГ", Euroimpex NTP, Gardhill i Sverige AB, Atem USA LLC, ООО "Имэкс Груп", Timi 2012 LTD, договори переуступки права вимоги по вказаним договорам/контрактам (відповідно до яких право вимоги переходить до нового кредитора - ТОВ "Атем Груп"), довідки та виписки по рахункам ТОВ "Атем Груп" та встановивши, що відповідачем згідно розрахунку до ППР донараховано 36 239 374,40 грн, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України. Всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам (ч.1 ст.14 Закону).
Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 Цивільного кодексу України). 
Статтею 1 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті" передбачено, що виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації такої продукції, що експортується (постановами Національного Банку України від 07 червня 2016 року № 342, від 14 вересня 2016 року № 386, від 13 грудня 2016 року № 410, що діяли на момент здійснення операцій, строк зменшений до 120 днів).
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до Цивільного кодексу України, відступлення права вимоги (заміна кредитора в зобов`язанні) припиняє зобов`язання щодо первісного кредитора, а всі права переходять до нового кредитора. Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті" не встановлено обмежень у заміни кредитора у зовнішньоекономічних контрактах.
Зважаючи на це, за наявності підстав, що не заборонені законодавством України, компанія, яка відступила право вимоги за ЗЕД-контрактом іншій, не може нести відповідальність у вигляді пені, передбачену ч.1 ст.4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті". Відповідальність за порушення законодавчо встановлених термінів розрахунків за експортно-імпортними операціями покладається на резидента, до якого перейшли права первісного кредитора.
Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями Національного банку України № 13-112/1358-4887 від 28 серпня 1996 року "Щодо суперечностей між Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" та Цивільним кодексом України" (норма статей 197,198 ЦК УРСР, на які є посилання у роз`ясненні, аналогічні чинним ст.ст.512, 514, 517 Цивільного кодексу України).
У той же час, на підставі довідок та виписок по рахункам ТОВ "Атем Груп" щодо дат та сум надходження коштів до нового кредитора по зазначеним ЗЕД-контрактам, судом апеляційної інстанції встановлено дотримання ТОВ "Атем Груп" строків зарахування валютної виручки.
Таким чином, колегія суддів вважає, що донарахування відповідачем пені у сумі 36 239 374,40 грн. є неправомірним, а тому ППР № 0008661402 від 15 листопада 2017 року підлягає скасуванню в цій частині. 
Щодо доводів апелянта про правомірність складення податкового повідомлення-рішення від 15 листопада 2017 року № 0008721404, яким позивачу збільшене грошове зобов`язання з податку на прибуток за основним платежем - у сумі 50 838 611,00 грн., за штрафними санкціями - у сумі 25 419 306,00 грн, № 0008691404, яким зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 2 452 402,00 грн., № 0008711404, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1 195 095,00 грн. та донараховано штрафні санкцій у розмірі - 597 550,00 грн., № 0008681404, яким позивачу донараховане грошове зобов`язання з ПДВ за основним платежем - 8 557 089,00 грн., за штрафною санкцією - 4 278 545 грн., судова колегія зазначає наступне.
Згідно положень п.п.200.1, 200.2, 200.4 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п.200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від`ємному значенні - враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, а у разі відсутності податкового боргу:
- або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
- та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).
Згідно вимог п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до п.п.201.1, 200.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін, податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
З вищенаведених правових норм вбачається, що для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. При цьому, право на бюджетне відшкодування частини від`ємного значення виникає лише у разі фактичної сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг) отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.
Згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту, підлягає перевірці фактичне придбання товару чи отримання послуги.
Крім іншого, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.
Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Відповідно до акту перевірки підставами для збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток та ПДВ стали висновки про нереальність операцій з придбання дерев`яних піддонів у ТОВ "Східно-європейська компанія", ТОВ "Тар-Ком", ТОВ "Укрпалетпром", ТОВ "Рубежпалет", ТОВ "Дондревпром", ТОВ "Укр-Арм-Снаб" у 2015 року-2016 року роках, а також безпідставне списання позивачем безнадійної заборгованості ТОВ "Атем".
Позивачем до матеріалів справи надані договори поставки, укладені позивачем з ТОВ "Тар-Ком", ТОВ "Укрпалетпром", ТОВ "Рубежпалет", ТОВ "Дондревпром", ТОВ "Укр-Арм-Снаб", ТОВ "Східно-європейська компанія", видаткові та податкові накладні, рахунки фактури, товарно-транспортні накладні, сертифікати якості, акти термічного знезараження, акти фітосанітарного контролю, висновки фітосанітарної експертизи, складські документи (вимоги-накладні за січня 2015 року-вересень 2016 року) (т.2, а.с. 169-204).
Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом апеляційної встановлено, що вказані документи не мають суттєвих дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками. Поряд з цим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. 
Як вбачається з матеріалів справи, усі договори поставки укладені на умовах DDP Інкотермс 2010, відповідно до яких продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення. 
Таким чином, поставка товару на умовах DDP передбачає максимальний обсяг обов`язків продавця, а отже позивач не несе відповідальність за недоліки супроводжувальних документів на товар, наданих продавцем або перевізником, якщо такі недоліки наявні, або за ненадання продавцем/перевізником супроводжувальних документів.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", на порушення яких посилається відповідач в акті перевірки, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Суд зазначає, що відповідач помилково вважає сертифікати якості, фітосанітарні сертифікати первинними документами, на підставі яких здійснюється бухгалтерський і податковий облік операцій з постачання товарів. Зазначені документи підтверджують відповідність продукції певним вимогам якості або фітосанітарному стану і не містять відомостей про господарську операцію. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 808/2447/17, судами обґрунтовано не взято до уваги посилання контролюючого органу на відсутність у позивача сертифікатів відповідності або інші документів, які б підтверджували технічні характеристики придбаного товару (трансформатор), оскільки такі документи не є документами на підставі яких формуються показники податкової та бухгалтерської звітності.
Щодо доводів апелянта про недоліки наданих позивачем товарно-транспортних накладних суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. 
Згідно пунктів 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил основними документами на перевезення вантажів є ТТН та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. 
Оформлення перевезень вантажів ТТН здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з ТТН водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр ТТН залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби і печаткою або штампом), передається Перевізнику.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). 
При цьому, товарно-транспортна накладна не є обов`язковим документом у господарських операціях з поставки чи купівлі-продажу товарів, проте є обов`язковою для договорів перевезення. Відсутність товарно-транспортних накладних, а також недоліки в їх заповненні, які фактично унеможливлюють встановлення основних параметрів щодо перевезення (часу, маси, дані щодо навантаження, розвантаження) ставить під сумнів фактичне переміщення таких товарів у просторі, а у разі наявності й інших доказів та встановлених обставин, наприклад щодо відсутності матеріальних, зокрема транспортних засобів, та трудових ресурсів у господарюючих суб`єктів для здійснення відповідної діяльності, в тому числі і транспортування товару, свідчить на користь висновку про відсутність реальних поставок товару, а відповідно і про безпідставність формування даних податкового обліку за такими операціями.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № П/811/2695/15.
Вказаний висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 818/118/15, згідно якої відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача ТТН не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.
У свою чергу, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг. Предметом договору поставки не є надання транспортно-експедиційних послуг, і позивач не виступав ні замовником, ні виконавцем, ні отримувачем таких послуг, а тому товарно-транспортна накладна не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. 
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року по справі № 810/1499/17, від 04 вересня 2018 року по справі № 805/3974/15-а.
Враховуючи викладене, посилання апелянта на ненадання до перевірки усіх товарно-транспортних накладних, сертифікатів якості, фітосанітарного контролю, колегією суддів оцінюється критично, оскільки не є беззаперечним доказом безтоварності господарських операцій між позивачем та зазначеними в акті перевірки контрагентами.
Щодо доводів апелянта з приводу інформації з баз даних та інформаційних систем "Податковий блок", "Аудит" щодо контрагентів відповідача, судова колегія наголошує, що Верховний Суд в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.
Колегія суддів зауважує, що залучення матеріальних та трудових ресурсів для постачання товару для позивача могло відбуватись без оформлення трудових відносин з працівниками та без укладання відповідних цивільно-правових договорів щодо залучення матеріальних ресурсів. У такому разі може йти мова про порушення контрагентами позивача вимог законодавства при оформленні відносин з отримання певних ресурсів.
Товари та послуги, які в подальшому надані позивачу також могли отримуватись його постачальниками незаконним шляхом про, що може свідчити вказаний відповідачем розрив ланцюга постачання. При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що зазначений розрив ланцюга постачання встановлено відповідачем в результаті аналізу баз даних податкових органів до яких позивач не має доступу, при цьому відповідачем не доведено, що позивач мав можливість дізнатись про дані обставини.
Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 811/2154/13 зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні КАС України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими. 
Згідно постанови Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 810/3790/17 податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, на які посилається апелянт, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин, які є предметом дослідження у цій справі (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 820/7293/13-а).
Крім іншого, посилання апелянта на ухвали слідчих суддів у кримінальних провадженнях по відношенню до третіх осіб, на протоколи допитів посадових осіб підприємств, які мали взаємовідносини з контрагентами позивача, колегією суддів оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо вказаних суб`єктів, Офісом ВПП ДФС надано не було. 
Судова колегія звертає увагу на те, що в постанові від 27 березня 2018 року по справі № 816/809/17 Верховний Суд зазначив, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Поряд з викладеним суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/4931/13-а, від 06 лютого 2018 року у справі № 802/4940/14 викладену правову позицію згідно якої податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.
Суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. 
Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок та реальності надання послуг, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.
Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.
При цьому, апелянт не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:
« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».
Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».
З огляду на викладене, судова колегія суддів наголошує, що можливе порушення контрагентом позивача податкової дисципліни не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим твердження суду першої інстанції, що донарахування податку на додану вартість (з штрафними санкціями) за ППР № 0008681404, зменшення розміру від`ємного значення з податку на додану вартість за ППР № 0008691404, зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за ППР № 0008711404, а також донарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на прибуток (з штрафними санкціями) за ППР № 0008721404, в частині, що ґрунтується на безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, є незаконним - зазначені податкові повідомлення - рішення в цій частині підлягають скасуванню.
Також, як слідує з акту перевірки підставою для збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток став висновок відповідача про порушення позивачем вимог пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 № 237 (далі - П(С)БО 10), Наказу Міністерства фінансів України № 291 від 30 листопада 1999, у зв`язку з неправомірним списанням сумнівної заборгованості за рахунок інших операційних витрат на загальну суму 499 345 773,42 грн. у ІV кварталі 2016 року.
Як вбачається з наявних в матеріалах  справи документів, заборгованість утворилась на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/17954/16 відповідно до якого з позивача (як поручителя) стягнуто борг підприємства-банкрута (ТОВ "Атем", якого визнано банкрутом постановою Господарського суду м. Києва від 10 лютого 2014 року у справі № 910/25520/13, т.2, а.с. 115-117) перед компанією Keraplast Technlogy GmbH. 
При цьому, в матеріалах справи міститься наказ позивача від 10 січня 2016 року № 4 "Про затвердження порядку обліку резерву сумнівних боргів та списання безнадійної заборгованості" та розрахунок формування резерву безнадійної дебіторської заборгованості станом на 30 вересня 2016 року, відповідно до якого сума реєстру сумнівних боргів складає 0 грн.
Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції чинній на дату прийняття рішення про списання безнадійної заборгованості) об`єктом оподаткування є прибуток із джерел походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Відповідно до п.139.2 ст.139 Податкового кодексу України (резерв сумнівних боргів) фінансовий результат до оподаткування збільшується: на суму витрат на формування резерву сумнівних боргів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів. Фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму коригування (зменшення) резерву сумнівних боргів, на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму списаної дебіторської заборгованості (у тому числі за рахунок створеного резерву сумнівних боргів), яка відповідає ознакам, визначеним підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
Однією із ознак безнадійної заборгованості відповідно до пп. "з" пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України є заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.
Згідно з п.11 П(С)БО 10 виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача про відсутність підстав для визначення заборгованості безнадійною. 
При цьому, суд першої інстанції доречно звернув увагу на правову позицію, викладену в листі Державної фіскальної служби України від 17 грудня 2015 року № 27022/6/99-99-19-02-02-15, відповідно до якої достатньою умовою визнання заборгованості безнадійною є наявність постанови про визнання боржника банкрутом.
Враховуючи викладене, та надання позивачем суду пояснення, що у платника податку є впевненість у тому, що заборгованість не буде повернута за рахунок ліквідаційної маси боржника позивачу, судова колегія прийшла до висновку про наявність правових підстав для визнання податкового повідомлення-рішення № 0008721404 від 15 листопада 2017 року протиправним і таким, що підлягає скасуванню повністю.
Крім іншого, однією з підстав для зменшення розміру від`ємного значення, зменшення суми бюджетного відшкодування та донарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість, стали спірні взаємовідносини між позивачем та ТОВ "Атем Груп" з придбання керамічної плитки та гідравлічного пресу.
Як вбачається з матеріалів справи, за договором № 120/16 ТОВ "Атем Груп" ( т. 14 а.с. 1-5) в період з 03 жовтня 2017 року по 05 липня 2017 року здійснено постачання керамічної плитки на суму 48 069 672,81 грн. (у тому числі ПДВ у сумі 8 011 554,53 грн.) та пресу гідравлічного 6500 на суму 76 430 327,19 грн (у тому числі ПДВ 12 738 387,87 грн.), яке повністю оплачене позивачем. Постачання керамічної плитки та пресу гідравлічного підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними та податковими накладними (т. 14 а.с. 26-177), які були виписані постачальником за наслідками отримання передоплати у відповідності до п.187.1 ст.187 ПК України (за правилом першої події) і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, і на підставі яких позивачем включено суми передоплати за договором поставки до складу податкового кредиту.
Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. 
При цьому, доводи апелянта про припинення підприємницької діяльності через визнання банкрутом постановою Господарського суду м. Києва від 29 травня 2017 року у справі № 910/6179/17 (т.2, а.с. 115-117) та не пов`язаність придбання гідравлічного пресу (для виробництва плитки) з його господарською діяльністю, судова колегія вважає помилковими, оскільки на дату укладання договору поставки і здійснення передоплати позивач, як вбачається з акту перевірки та наявних у матеріалах справи доказів, здійснював господарські операції (закупівлю товарів і послуг, експортні операції).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що податкові повідомлення - рішення від 15 листопада 2017 року № 0008681404, № 0008711404 є протиправними і підлягають скасуванню у повному обсязі, а податкове повідомлення - рішення № 0008691404 - лише в частині неправомірного зменшення відповідачем від`ємного значення з податку на додану вартість на суму 1 408 159,00 грн. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

 Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року - без змін.

 Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                 Є.О. Сорочко
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов 

Повний текст постанови складено «17» лютого 2020 року.