Справа № 466/6519/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/4140/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2020 року                                                                                                           м. Львів 
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – судді: Ванівського О.М.
суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємства Українського товариства сліпих», третя особа без самостійних вимог - первинна профспілкова організація Учбово – виробничого об`єднання УТОС, про визнання протиправним звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :
в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», третьої особи без самостійних вимог - первинної профспілкової організації Учбово – виробничого об`єднання УТОС   про визнання протиправним звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимоги покликався на те, що з березня 2018 року він працював у підприємстві об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» (далі - ПОГ «Львівське УВП УТОС») на посаді юрисконсульта за сумісництвом.
06 серпня 2019 року йому випадково стало відомо про те, що директор підприємства Стегніцький А.М. ще 10 липня 2019 року видав наказ про його звільнення з роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.
Вважав, що таке звільнення його з займаної посади є протиправним та таким, що порушує його законні права та інтереси, виходячи з наступного.
До звільнення з роботи він виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі і належним чином та жодних претензій до його роботи у керівника підприємства не було.
На підприємстві обсяг роботи для юрисконсульта був і є незначний, тому він домовився з тодішнім керівником власне про роботу на умовах сумісництва, оскільки так було вигідно для обох сторін, оскільки роботодавець сплачував йому половину ставки юрисконсульта, чим економив кошти підприємства, а він, в свою чергу, отримував додатковий дохід.
Однак, коли на підприємство в кінці червня 2019 року було призначено нового директора ОСОБА_2 , останній вирішив позбутися його, позивача, та призначити на цю посаду свою людину, а тому він і звільнив його з роботи, хоч для цього не було жодних належних підстав.
Текст наказу про звільнення з роботи у нього відсутній, так як для ознайомлення наказ йому ніхто не надавав.
Вважав, що для звільнення його з посади юрисконсульта також були відсутні правові підстави, оскільки перелік підстав припинення трудового договору зазначений у ст. ст. 36, 38, 39, 40, 41 КЗпП України, а інші статті КЗпП не містять підстав для припинення трудових відносин. Наприклад, приписи ст. 43 КЗпП України передбачають випадки, коли працівника може бути звільнено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації та вказана стаття не є статтею, яка містить перелік підстав для звільнення працівника з ініціативи роботодавця, а лише вказує, у яких випадках роботодавець вправі звільнити працівника без попередньої згоди профкому.
Фактично в даному випадку мало місце звільнення його, як працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, хоча перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведений у ст. 40 КЗпП України.
Положеннями ст. 41 КЗпП України передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Отже, виключний перелік підстав для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу викладений у ст. ст. 40 і 41 КЗпП України. Якщо переглянути всі пункти ст. ст. 40, 41 КЗпП України, то слід прийти до висновку, що його було звільнено з роботи з підстав, не передбачених чинним трудовим законодавством, оскільки чинним трудовим законодавством не передбачено такої підстави для звільнення сумісника, як прийняття на його місце іншого працівника, який не є сумісником.
Вищевикладене свідчить про те, що його було звільнено з займаної посади абсолютно незаконно, тобто без жодної правової підстави.
Враховуючи викладені вище обставини просив ухвалити рішення, яким визнати протиправним звільнення його з посади юрисконсульта ПОГ «Львівське УВП УТОС», поновити його на вищевказаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», третя особа без самостійних вимог - первинна профспілкова організація Учбово – виробничого об`єднання УТОС, про визнання протиправним звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу – відмовлено у зв`язку з його безпідставністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначає, що Постанова №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" регулює порядок і умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій. Крім цього, Постанова №245 не містить норм щодо підстав та порядку звільнення працівників, котрі працюють за сумісництвом. Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, хоча й передбачає таку підставу для звільнення для сумісника, як прийняття на його місце працівника-не сумісника, однак це Положення, знову ж таки, стосується працівників державних підприємств, установ і організацій. Відповідач – Підприємство об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» не є державним підприємством: засновником цього підприємства є Громадська організація «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих». Тобто ні відповідач ані його засновник не є державними підприємствами.
Зважаючи на викладене вище, ні Положення №43 ані Постанова №245 не мають відношення до трудових відносин позивача з відповідачем, відповідно, на думку апелянта, суд першої інстанції застосував до спірних відносин норми права, які не можуть бути застосовані в даному випадку.
Враховуючи наведене просить суд рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання протиправним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_1 з посади юрисконсульта в ПОГ «Львівське УВП УТОС», яку він обіймав за сумісництвом, у зв`язку з прийняттям на цю посаду інваліда по зору ОСОБА_3 , який не є сумісником, було здійснено з дотриманням норм трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до наказу №4-к від 06 березня 2018 року, виданого в.о. директора ПОГ «Львівське УВП УТОС» Громяком Я.Т., позивач ОСОБА_1 був прийнятий з 07 березня 2018 року в ПОГ «Львівське УВП УТОС» на роботу за сумісництвом на посаду юрисконсульта.
На підставі наказу №5-к від 10 липня 2019 року, виданого директором ПОГ «Львівське УВП УТОС» Стегніцьким А.М., позивач ОСОБА_1 згідно з п.9 ст. 36 КЗпП України був звільнений з вказаної посади з 10 липня 2019 року у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника (ст. 43-1 КЗпП України).
Наказом №6-к від 10 липня 2019 року, виданим директором ПОГ «Львівське УВП УТОС» Стегніцьким А.М., на посаду юрисконсульта за основним місцем праці у вказаному підприємстві було прийнято з 12 липня 2019 року ОСОБА_3 , який є інвалідом по зору та який з 03 січня 2019 року по 11 липня 2019 року перебував на обліку як безробітний у Львівському міському центрі зайнятості.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.
Згідно пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.
Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.
Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.
Вказані нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету.
Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.
Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що позивач працював у ПОГ «Львівське учбово-виробниче підприємства Українського товариства сліпих» за сумісництвом на посаді юрисконсульта та з прийняттям на цю посаду іншого працівника, який не є сумісником, а буде працювати на постійній основі, правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про застосування до спірних правовідносин положень постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 року № 245 та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, так як засновником підприємства є Громадська організація «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» кошти, якої утворюються також з державних дотацій, дотацій та асигнувань, отриманих з державного або місцевого бюджетів, державних цільових фондів.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, роботодавцем дотримана процедура звільнення, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 11 лютого 2020 року.

Головуючий:  Ванівський О.М.

Судді:  Курій Н.М.

Мельничук О.Я.