Дата документу 29.01.2020 Справа № 336/2063/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/2063/19 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження №22-ц/807/164/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
29 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Семенчук О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Єренко Дмитра Віталійовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О., заінтересована особа – Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О., заінтересована особа – Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».
В уточненій скарзі зазначила, що в провадженні Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 50158862 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором кредитування в сумі 121770,27 доларів США. 
В ході виконання рішення суду боржнику випадково з офіційного сайту «СЕТАМ» стало відомо про те, що звернено стягнення і виставлено на продаж предмет іпотеки за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 – трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Означені дії державного виконавця порушують вимоги Законів України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» та «Про виконавче провадження». Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України…» забороняє протягом дії означеного Закону примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно (1); загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (2). Вказана квартира є предметом іпотеки та єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , тому його примусове стягнення є неприпустимим в період дії вказаного Закону.
Що стосується порушень Закону України «Про виконавче провадження», вони полягають в такому.
В порушення вимог ч. 5 ст. 56 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець не направив боржнику копію постанови про відкриття провадження, а наявний в матеріалах виконавчого провадження супровідний лист про направлення боржнику постанови про відкриття провадження від 15.02.2016 року датований 15.02.2015 року, тобто за рік до винесення постанови. На вказаному зверненні до боржника у виконавчому провадженні міститься ще одна необ`єктивна інформація про отримання ОСОБА_1 копії вказаної постанови лише 11 грудня 2017 року, тобто більш ніж за один рік після відкриття виконавчого провадження. Описані обставини завадили заявнику скористатися правом на добровільне виконання рішення суду.
Ще одним порушенням вимог законодавства про виконавче провадження є складання постанови про опис та арешт майна боржника, яку за дорученням державного виконавця Вознесенівського ВДВС здійснив наступного дня після надання цього доручення державний виконавець Кагарлицького районного ВДВС у м. Кагарлик Київської області (постанову про доручення винесено 26 грудня 2016 року, а опис вчинений вже 27 грудня 2016 року), що не є неможливим з огляду на нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції між населеними пунктами та свідчить про те, що державний виконавець Кагарлицького районного ВДВС фактично не виходив за місцем знаходження майна. Порушенням Наказу Мінюсту «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» є відсутність посилання в акті опису і арешту майна від 27.12.2016 року на відповідального зберігача, а також його підпис.
При реалізації транспортного засобу боржника, яким є автомобіль «Нісан Ноут», порушено порядок звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якого в силу ч. 1 ст. 50 Закону «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна, а відповідно до ст. 48 Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у зв`язку з чим державний виконавець в першу чергу мав звернути стягнення на кошти боржника. Проте матеріали виконавчого провадження не містять документів щодо перевірки наявності у боржника грошових коштів та взагалі матеріалів перевірки майнового стану боржника, яка обов`язково проводиться в десятиденний строк після відкриття провадження, а в подальшому – не рідше ніж один раз на три місяці. Право боржника запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, в порушення вимог ст. 48 Закону також було проігноровано державним виконавцем.
Всупереч вимог законодавства постанова від 28.08.2018 року про опис та арешт майна боржника не містить підпису зберігача майна, а сама постанова, яку за два місяці після її складення було скеровано не ОСОБА_1 , а відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя, так і не була вручена боржнику. 
Неприпустимим порушенням є і складання двох довідок про черговість звернення стягнення на майно боржника, датованих 14 та 15 лютого 2019 року, а також направлення повідомлення про реалізацію майна до підприємства «СЕТАМ» 15 лютого 2018 року, тоді як заявка про реалізацію майна складена за спливом одного року, а саме: 15 лютого 2019 року.
Постанову про опис та арешт квартири, яка є предметом незаконного продажу з торгів, також не направлено ОСОБА_1 .
При визначенні вартості майна, яке підданому примусовому стягненню, державний виконавець не повідомив сторони про результати оцінки вартості майна, які можуть бути оскаржені у судовому порядку.
Вказані порушення законодавства при здійсненні виконавчого провадження посягають на права заявника як учасника цього провадження, що і зумовило її звернення до суду з цією скаргою.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просить визнати неправомірними та скасувати такі винесені під час здійснення виконавчого провадження рішення: постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні від 26.10.2018 року; постанову про опис та арешт майна боржника від 28.08.2018 року; заявку на реалізацію арештованого майна (предмету іпотеки) від 15.02.2019 року.
Крім того, просить визнати неправомірними дії головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О. у виконавчому провадженні № 50158862 щодо передачі на реалізацію арештованого майна, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківськогорайонного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О. залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її такою, що прийнята з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_1 ,  в особі представника, адвоката Єренко Д.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким скаргу заявниці задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вважає, що для продажу майна, що підпадає під дію мораторію необхідною умовою є отримання від боржника згоди на реалізацію такого майна, проте, законом не передбачено, що боржник позбавлений права відкликати свою згоди навіть після того, як процедура з реалізації уже було розпочато. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 на сьогоднішній день проживає фактично за адресою знаходження іпотечного майна, іншого житла вона не має. Отже, здійснювати реалізацію трикімнатної квартири, яка є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 державний виконавець не може в період дії зазначеного закону.
Ще одним фактом порушення прав ОСОБА_1 є те, що вона не знала про відкриття вказаного виконавчого провадження. Постанову про відкриття виконавчого провадження вона фактично отримала лише 11.12.2017 року, тобто більше ніж через один рік після відкриття виконавчого провадження (2 роки після направлення копії постанови). Матеріали виконавчого провадження взагалі не містять документів про проведення відповідних перевірок, шодо наявності у боржника грошових коштів на які може бути проведено стягнення. Усі допущені державним виконавцем порушення закону є підставою для визнання його дії неправомірними у виконавчому провадженні ВП № 50158862 щодо передачі арештованого майна на реалізацію.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу головний державний виконавець Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О. зазначає, що викладені у апеляційній скарзі обставини та тлумачення норм законодавства жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтовааною, суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам у справі та наданим доказам, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви  ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що при проведенні виконавчих дій державним виконвцем не було порушено вимоги Закону України « Про мораторій на стягнення майна громдян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме підпункт 1 пункту 1 цього Закону, оскільки ОСОБА_1 двічі зверталася до державного виконавця та надавала письмову згоду на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, в заяві ОСОБА_1 письмово повідомила, що в цій квартрі вона не проживає, як єдине житло цю квартиру не використовує. В подальшому звернення ОСОБА_1 до державного виконавця із заявою про відмову від надання згоди на продаж квартири не свідчить про неправомірність дій державного ваиконавця про передачу квартири на реалізацію, оскільки така заява від ОСОБА_1 до державного виконавця надійшла після того, як було розпочато процедуру реалізації квартири та після звернення до суду з цією скаргою. Всі інші дії державного виконавя Міхайлідіс Ю.О. під час здійснення виконавчого провадження № 50158862 відповідали вимогам Закону України « Про виконавче провадження».

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактитчним обставинам справи.
Судом установлено, що 16.04.2015 року Шевченківським районим судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 336/5662/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості в розмірі 121770,27 доларів США та 5754.72 грн.
       На виконання виконавчого листа № 336/5662/14-ц, було відкрито виконавче провадження ВП 50158862 від 15.02. 2016 року ( а.с. 59). 
28.08.2018 року державним виконавцем Соломянського районного ВДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Саковичем С.Ю. прийнято Постанову про опис та арешт майна боржника накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
21.02.2019 року головним державним виконавцем Вознесесівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Міхайлідіс Ю.С. подана заявка до ДП «СЕТАМ» для реалізації арештованого майна ( предмета іпотеки) квартири за адресою АДРЕСА_2 . 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України). 
Статтею 451 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до статті 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Отже, за змістом зазначених норм закону обов`язковою умовою для задоволення скарги сторони виконавчого провадження є встановлення факту порушення прав заявника.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом частин першої та другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" у цій же редакції Закону, опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.
За змістом статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
Як вбачається зі змісту скарги предметом спору є незгода ОСОБА_1 з рішенням головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Міхайлідіса Ю.О., скаржник поросить суд визнати неправомірними та скасувати наступні рішення державного виконавця:Постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні від 26.10.2018 року; Постанову про опис та арешт майна боржника від 28.08.2018 року; Заявку на реалізацію арештованого майна (предмет іпотеки) від 15.02.2019 року та від від 21.02.2019 року; визнання неправомірними дії головного державного виконавця щодо передачі майна боржника, трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 на реалізацію.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Під примусовим стягненням закон розуміє стягнення без згоди власника, як прямо витікає з наведеного пункту 1 статті 1 цього Закону.

Разом з тим, із заяв боржника у виконавчому провадженні від 11.12.2017 року, які були адресовані на адресу начальника Вознесенівського відділу державної виконачої служби м. Запоріжжя (а. с. 71) та від 22.10.2018 року (а. с. 92) вбачається, що ОСОБА_1  дає безумовну згоду на реалізацію житла, а саме, квартири за адресою:     АДРЕСА_2 . на погашення заборгованості, яка була стягнута з неї рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2015 року на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», а 14 травня 2018 року ще й звертається з заявою про зняття арешту з вказаної квартири в інтересах її продажу в рахунок погашення боргу по кредиту (а. с. 78).
Крім того, із заяв ОСОБА_1 від 11.12.2017 року (а. с. 71) та від 22.10.2018 року (а. с. 92) вбачається, що вказана квартира не використовується нею як житло постійного проживання, а тещею колишнього чоловіка ОСОБА_1 , а вона проживає в іншому місті за іншою адресою, тобто, в даних заявах ОСОБА_1 підтверджує факт того, що вона в зазначеній квартирі не проживає та не використовує її, як місце постійного проживання позичальника.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки на час, коли вона розпочалася, не можна було кваліфікувати як примусове стягнення, яке за визначенням закону передбачає відчуження без згоди власника та, що зазначена квартира використовувалася ОСОБА_1 як місце її постійного проживання.

Сам факт звернення 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника до державного виконавця із заявою про відмову від надання згоди на реалізацію квартири, тобто, після того, як було розпочато процедуру реалізації та після звернення до суду з цією скаргою ( а.с. 30-31), не свідчить про неправомірність дій державного виконавця щодо передачі зазначеної квартири на реалізацію.
З огляду на зазначене, відмовляючи у задоволенні вимог скарги, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 надала згоду на реалізацію квартири за адресою АДРЕСА_2 , доказів постійного проживання заявника у вказаній квартирі матеріали справи не містять, напроти, в заявах до державного виконавця Шеховцова В.Г. зазначала, що вона в зазначеній квартирі не проживає, а там проживають інші особи, у зверненнях до державного виконавця з проханням реалізувати вищезазначену квартиру вона зазначає своє місце проживання АДРЕСА_3 , дійшов правильного висновку про те, що, описуючи та арештовуючи майно боржника, та передаючи його на реалізацію державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та без порушень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". 
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Судом встановлено, що державним виконавцем копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 50158862 надіслана боржнику в день її винесення 15.02.2015 року за адресою, зазначеною у виконавчому листі, рекомендованим листом за вихідним № 419/8 (а.с. 60). Посилання ж скаржника, що сама постанова винесена 15 лютого 2016 року, є наслідком описки, що жодним чином не впливає на права учасників виконавчого провадження. Небажання отримувати копію постанови в установі пошти не можна розцінювати як порушення державного виконавця.
Повторно копію зазначеної постанови ОСОБА_1 отримала 11 грудня 2017 року, коли особисто з`явилась до відділу виконавчої служби, про що поставила свій підпис на супровідному листі (а.с. 60).
Твердження про необізнаність ОСОБА_1 про існування виконавчого провадження є також неспроможними, так як об`єктивні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , якщо не по мірі отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, а принаймні 22 грудня 2016 року була достеменно проінформована про здійснення виконавчого провадження, оскільки в цей день було затримано автомобіль «NISSAN NOTE», державний номер НОМЕР_1 , розшук якого був оголошений постановою від 09.11.2016 року і за кермом якого перебувала ОСОБА_1 в день його затримання.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявник не отримав копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, інших доводів заявник не зазначає, разом з цим не спростовує отримання такої постанови іншими засобами поштового зв`язку, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність порушень прав заявника у зазначеному виконавчому провадженні.

Суд першої інстанції вірно встановив, що заявник, звертаючись до суду із скаргою, не зазначив, яким чином таке порушення призвело до позбавлення заявника можливості отримання захисту його прав та інтересів, чи перешкоджає ненадіслання йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом без повідомлення про вручення у реалізації своїм прав та свобод.

Отже, відсутність доказів про отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо направлення такої постанови рекомендованим листом без повідомлення про вручення.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець Качанюк О.В. не виходив за місцем знаходження майна та не міг зробити вказаного опису, адже не міг отримати у такі короткі строки постанову про доручення здійснення відповідних дій не заслуговую на увагу, оскільки ґрунтується лише на припущенням апелянта. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винесення державним виконавцем Кагарлицького районного ВДВС постанови про опис та арешт майна боржника наступного за днем надання доручення дня свідчить про оперативність здійснення виконавчих дій, так як в усякому випадку постанова про опис та арешт майна не могла бути винесена до моменту отримання відповідного доручення.
Крім того, вказані дії вчинені іншою посадовою особою, тому ці вимоги, як і зауваження про відсутність посилання в акті опису і арешту майна від 27.12.2016 року на відповідального зберігача, а також про відсутність його підпису, не можуть бути предметом розгляду скарги на дії державного виконавця Міхайлідіса Ю.О.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах виконавчого провадження документів про проведення відповідних перевірок, щодо наявності у боржника грошових коштів на які може бути проведено стягнення не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.
04.05.2018 державним виконавцем зроблені запити до Державної фіскальної служби з метою встановити місце отримання боржником доходів та наявності у боржника рахунків у банківських установах. З Державної фіскальної служби надійшла відповідь про те, що інформація щодо отримання боржником доходів відсутня (а.с. 73), та про те, що в боржника відсутні рахунки в банківських установах (а.с. 74).
04.05.2018 державним виконавцем зроблені запити до Пенсійного фонду з метою встановити місце роботи боржника та наявності у боржника пенсії. З Пенсійного фонду надійшла відповідь про те, що інформація щодо роботи боржника відсутня (а.с. 75), та про те, що в боржник не є пенсіонером та не отримує пенсію (а.с.76).
14.05.2018 державним виконавцем допитана ОСОБА_1 , яка надала письмове пояснення щодо місця отримання доходів, місця роботи, автотранспорту та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Згідно письмового пояснення ОСОБА_1 від 14.05.18 в неї відсутня матеріальна можливість погашати борг за виконавчим провадженням, оскільки вона не працює, автомобіля та іншого майна на праві власності не має (а.с.77).
13.07.2018 державним виконавцем повторно зроблені запити до Державної фіскальної служби з метою встановити місце отримання боржником доходів та наявності у боржника рахунків у банківських установах. З Державної фіскальної служби надійшла відповідь про те, що інформація щодо отримання боржником доходів відсутня (а.с. 79), та про те, що в боржника відсутні рахунки в банківських установах (а.с. 80).
13.07.2018 державним виконавцем повторно зроблені запити до Пенсійного фонду з метою встановити місце роботи боржника та наявності у боржника пенсії. З Пенсійного фонду надійшла відповідь про те, що інформація щодо роботи боржника відсутня (а.с. 81), та про те, що в боржник не є пенсіонером та не отримує пенсію (а.с. 82).
Згідно даних АІС-Автомобіль від 13.07.2018р. у боржника на праві власності транспортні засоби не зареєстровані (а.с. 83).
Таким чином, державним виконавцем проводились перевірки щодо наявності рахунків та майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.
Згідно ст. 20 Закону України « Прр виконавче провадження» для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста, а для проведення оцінки майна – суб`єктів оціночної діяльності – суб`єкта господарювання.
Постанова від 26.10.2018 року про призначеня експерта для участі у виконавчому провадженні винесена з дотриманням вимог ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» та була винесена після того, як боржник ОСОБА_1 надала письмову згоду щодо реалізації вищезазначеної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.
Керуючись ст.ст.  367,368,374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Єренко Дмитра Віталійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року. 
Головуючий суддя  	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.