ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2762/19                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                                Гаврилюк В.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаль М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від   07 листопада 2019 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, м. Черкаси, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною відмову Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у наданні дозволу на зміну по-батькові неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленою листом за вих. № 6281/16.3-01.10 від 14.08.19;
- зобов`язати відповідача надати дозвіл на зміну по-батькові дитини позивача, вказавши в свідоцтві про народження в графі «по-батькові» « ОСОБА_1 » замість «-----»;
- зобов`язати відповідача внести зміни до актового запису про народження сина позивача, ОСОБА_2 , № 260 від 13 березня 2007 року, серія 1 - СР НОМЕР_1 від 24.11.2009 року, вказавши по-батькові « ОСОБА_1 » замість «------».
В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що 8 серпня 2019 року, ОСОБА_1 , як законним представником своєї неповнолітньої дитини та згідно Порядку розгляду заяв про зміну імені фізичної особи, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів від 11 липня 2007 року № 915, діючи в її інтересах, нарочно була подана заява до Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану про внесення змін до свідоцтва про народження мого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 260 від 13/03/17, серія НОМЕР_2 ), а саме в наданні дозволу на зміну по-батькові, вказавши в графі «по-батькові» « ОСОБА_1 » замість «-----». 
Листом від 14 серпня 2019 року за вих. № 6281/16.3-01.10 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволені заяви про зміну по-батькові, роз`яснивши, що відповідно до п.23 глави І Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, по-батькові дитині присвоюється за власним іменем батька. На прохання батьків по-батькові може також утворюватись згідно з національними традиціями або не присвоюватись взагалі. Фізична особа, яка досягла 14 років, має право на зміну по-батькові у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження. Прізвище, власне ім`я та по-батькові фізичної особи можуть бути змінені у разі її усиновлення, визнання усиновлення недійсним або його скасування відповідно до закону.
Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки для зміни по-батькові сина позивача існують вагомі підстави.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.
Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що відповідно до виданого 24 листопада 2009 року свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначені у свідоцтві ОСОБА_5 (по батькові не зазначено), громадянин Народної Республіки Бангладеш та ОСОБА_1 (позивач), громадянка України.
Відповідно до виданого 25.03.2009 свідоцтва серії НОМЕР_3 шлюб між чоловіком ОСОБА_5 і дружиною ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 162 від 25.03.2009.
Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2006, яке набрало законної сили 06.03.2016, позов ОСОБА_1 задоволено та позбавлено ОСОБА_5 , громадянина Народної Республіки Бангладеш, батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
08.08.2019 позивач звернулася до Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із заявою, в якій просила внести зміни до свідоцтва про народження сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 260 від 13/03/17, серія НОМЕР_2 ), а саме в наданні дозволу на зміну по-батькові, вказавши в графі «по-батькові» « ОСОБА_1 » замість «-----».
Листом від 14 серпня 2019 року за вих. № 6281/16.3-01.10 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволені заяви про зміну по-батькові, роз`яснивши, що відповідно до п.23 глави І Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, по-батькові дитині присвоюється за власним іменем батька. На прохання батьків по-батькові може також утворюватись згідно з національними традиціями або не присвоюватись взагалі. Фізична особа, яка досягла 14 років, має право на зміну по-батькові у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження. Прізвище, власне ім`я та по-батькові фізичної особи можуть бути змінені у разі її усиновлення, визнання усиновлення недійсним або його скасування відповідно до закону.
Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності       Конституцією       чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2       ст. 2 КАС України, у цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом).
Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених       законом, зміна імені, смерть (ч. 1, 2, 3       ст. 49 Цивільного кодексу       (далі -       ЦК України).
Аналогічні за змістом приписи закріплені у       ст. 2 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»       (далі - Закон № 2398-VI).
Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. 1       ст. 9 Закону № 2398-VI), тобто дій/подій, що впливають на набуття ,зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч. 1       ст. 22 Закону № 2398-VI).
Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені       наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5       (далі - Правила).
Відповідно до п. 1.1. розд. І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.
Відповідно до ч. 1, 2       ст. 16 ЦК України       кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або       законом    чи судом у визначених       законом       випадках.
У пункті 2.13 Правил зазначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.
У справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема, перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені       Конституцією       та законами України, а також, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/17.
Відповідно до вимог ст. 159 КАС України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини, або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права, принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Частиною 2 ст. 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України).
Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Одночасно, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до      ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. 
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. №ETS №005 кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною      законом № 475/97-ВР від 17.07.1997            - кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
16 травня 2013 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Гарнага проти України» № 20390/07, яким постановив, що Україна порушила стосовно заявниці статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
Рішення Європейського суду з прав людини набуло статусу остаточного 16 серпня 2013 року.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, а законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю. Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві.
У рішенні Європейського суду з прав людини йдеться й про те, що коли особа в Україні досягає достатньо дорослого віку для того, щоб приймати самостійні рішення щодо зміни імені, вона може зберегти або змінити ім`я, надане їй при народженні. Вартий особливої уваги той факт, що особа може зберегти по батькові, навіть якщо її батько більше не носить імені, від якого походить по батькові. У цьому випадку розірвання традиційного зв`язку між по батькові особи та іменем її батька визнається можливим.
Європейський суд з прав людини констатував, що за майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Державні органи не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.
З рішень Європейського суду з прав людини у справі «Гаранга проти України» від 16 травня 2013 року № 20390/07 випливає, що «органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб», «Правила державної реєстрації актів громадянського стану не повинні обмежувати приватне життя особи. Право на збереження імені є безперечним, так само як і право на його зміну. Обмеження права на повноцінне ім`я є неможливим у демократичній країні.».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України» (Заява 20390/07) регулювання питання зміни по-батькові фізичних осіб в Україні має недоліки та містить обмеження, які не відповідають закріпленій законодавством свободі зміни імені, невід`ємною частиною якого є по-батькові».
У відповідності до ст. 2, 10 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»       і пункту 1 статті 46 Конвенції, рішення Європейського суду є обов`язковими для виконання.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, а так само і практика Європейського суду, як її складова, є частиною національного законодавства; їх положення є нормами прямої дії; вони мають пріоритет у застосуванні порівняно з нормами національного законодавства, що суперечать Конвенції. Зазначені принципи обов`язкові не лише для суду, а й для адміністративних органів. 
Таким чином, не врахування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини є порушення ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В свою чергу обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції не в неповному обсязі досліджено обставини справи та не надано належної оцінки наступним обставинам та доказам, а саме на те, що:
- з чоловіком перебувала позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.08.2006 року по 25 березня 2009 року, шлюб було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розлучення Серія 1-СР № 0445119 (актовий запис № 162 від 25/03/09). Син з самого народження проживає із позивачкою та перебуває повністю на моєму утриманні.
- рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 06/03/2016 року, колишній чоловік позбавлений батьківських прав на мою дитину оскільки, з дня народження сина, колишній чоловік не виконував свої батьківські обов`язки, не приймав жодної участі у житті дитини, не піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не сплачував аліменти, на підставі п.2 ч. 1 ст. 164 СК України. Дитина не знає свого батька, не має почуття поваги та любові до нього. Відсутні будь-які контакти з ним та його сім`єю.
Колегія суддів звертає увагу на ч. 1 ст. 28 ЦК України, яка передбачає право на повне ім`я (прізвище, ім`я та по-батькові) як громадянина України. 
Згідно Конвенції про права дитини та Закону України «Про захист неповнолітніх», відмова обмежує дитину в праві на повноцінне ім`я, як складову частину особистої, сімейної та національної приналежності. ч. 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Поставою ВР № 789-ЧП від 27/02/91 - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Щодо вимоги позивача про повернення судових витрат за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Розподіл судових витрат  здійснено у  відповідності до статті 139 КАС України.
Згідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги,  у розмірі 1   152, 60 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 9002015814 від 03.12.2019 року.
Так, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI       (далі - Закон № 3674-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору складає - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та за подання апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з ново виявленими обставинами, ставка судового збору складає - 150 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
В свою чергу, позовна заява подана у 2019 році.
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на    01.01.2019 року становить 1 921, 00 грн.
Позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру.
Таким чином, розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду - 1   152, 60 грн. (1   921, 00* 0,4 (розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) *150%).
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у розмірі 1   152, 60 грн. підлягають відшкодуванню ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення. 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Черкаського окружного адміністративного суду від   07 листопада 2019 року підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 134, 229, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від   07 листопада 2019 року - скасувати. 
Визнати протиправною відмову Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області у наданні дозволу на зміну по-батькові неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленою листом за вих. № 6281/16.3-01.10 від 14.08.19.
Зобов`язати Черкаське  міське  відділення державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області надати дозвіл на зміну по-батькові дитини позивача, вказавши в свідоцтві про народження в графі «по-батькові» « ОСОБА_1 » замість «-----».
Зобов`язати Черкаське  міське  відділення державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області внести зміни до актового запису про народження сина позивача, ОСОБА_2 , № 260 від 13 березня 2007 року, серія 1 - СР НОМЕР_1 від 24.11.2009 року, вказавши по-батькові « ОСОБА_1 » замість «------».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Черкаського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (адреса: 18002, м. Черкаси, вул. Небесної сотні 3,    ЄДРПОУ 05387096) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на користь ОСОБА_1  (адреса: АДРЕСА_1 ,    РНОКПП  НОМЕР_5 ), у розмірі    1 152 (однієї тисячі сто п`ятдесяти двох) гривень 60  копійок.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 03 лютого 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль