Справа № 309/2630/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        30 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Кожух О.А.,
суддів - Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.
за участі секретаря - Чучка Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 20 січня 2016 року (головуючий суддя Лук`янова О.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання прав на нерухоме майно, -

встановив:

04.07.2015 громадянин Італійської Республіки ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.
Позивач приїхав до України у 2003 році, де офіційно проживає та працевлаштований до цього часу, має стабільний заробіток. У 2004 році позивач познайомився із відповідачкою ОСОБА_1 , у них виникли близькі стосунки і в цьому ж році вони почали проживати разом як подружжя, мешкали у м. Тячеві у батьків дружини. Через певний час, внаслідок непорозумінь із родичами дружини та наміром проживати однією сім`єю, вони вирішили придбати свій будинок. У дружини не було коштів для придбання будинку, тому позивач вивів свої заощадження з банку в Італії. У грудні 2005 року сторони придбали у ОСОБА_3 за 10000,00 дол. США будинок (коробку), розташований по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_1 .. Із продавцем позивач розрахувався особисто, для чого, за наполяганням продавця, змінив валюту розрахунку з євро на долари США. У 2006 році позивач за власні кошти своїми руками впорядкував дві кімнати в будинку, де вони всією сім`єю (з відповідачкою та її донькою від першого шлюбу) і проживали. У 2008-2009 рр. будинок був повністю облаштований, сім`я проживає в ньому досі, він зареєстрований у будинку.
Сторони жили як повноцінна родина, вели своє домашнє господарство, у них був спільний побут, спільні кошти, вони протягом 11 років спільно виховували доньку відповідачки, все що мали - надбали разом, тобто, між ними існували реальні сімейні стосунки.
Однак, у 2014 році позивач переніс складну операцію на серці і стосунки між сторонами погіршилися. Попри свою хворобу позивач продовжує працювати у ТОВ «Флоріан Шуз», де має добрий заробіток, який витрачає на родину, але відповідачка ОСОБА_1 повідомила, що має намір відчужити будинок, який позивач повинен звільнити протягом 2-х тижнів.
Позивач не має житла ані в Італії, ані в Україні, оскільки всі кошти витрачав на вищевказаний будинок, де мав і має намір проживати постійно.
Посилаючись на ці обставини, на спільне проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на створення спільними зусиллями, працею і коштами фактичного подружжя спільного майна - спірного будинку, виходячи з положень ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 74 СК України та інших норм законодавства, відповідно до яких спірне майно може бути визнане об`єктом спільної сумісної власності сторін із презумпцією рівності часток у ньому в разі поділу майна, позивач просив: - встановити факт проживання однією сім`єю та ведення спільного домашнього господарства громадянами: ОСОБА_2, громадянином Італії, паспорт НОМЕР_1 від 15.10.2010 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , і ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , у період з 2004 по 2015 рік включно; - визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Хустського районного суду від 20 січня 2016 року позов задоволено:
встановлено факт проживання однією сім`єю та ведення спільного домашнього господарства громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2004 по 2015 рік включно;
визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;
визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Хустського районного суду від 28.04.2016 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 245,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.
Відповідач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_5 , рішення суду від 20.01.2016 оскаржила. Посилаючись на недоведеність позову, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.
Доводами апеляційної скарги є, зокрема, те, що висновок суду про встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з 2004 по 2015 рр. включно та придбання будинку саме під час такого спільного проживання (у грудні 2005 року) не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на доказах і матеріалах справи; у справі немає належних даних про цивільний стан позивача у зазначений період; показання свідків фіксують певні обставини щодо спільного проживання сторін лише з травня 2006 року, а сам позивач не жив постійно в Україні, принаймні, ще у 2007 році. Крім того, визнання обставин, передбачених ст. 74 СК України, та визнання із цих підстав права спільної сумісної власності на майно не може мати місця, якщо в цей час особа перебувала в зареєстрованому шлюбі. Суд не перевірив, чи перебував на відповідний час позивач у зареєстрованому шлюбі, в тому числі, не встановив норм іноземного права, якими регулюється особистий правовий статус позивача як громадянина Італії.
У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_6 , вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року по 2015 рік; сторони у іншому шлюбі не перебувають; під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними за їх спільні кошти був придбаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , і таке майно, згідно з нормами ст.ст.60,74 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Проте таких висновків суд дійшов без повного з?ясування обставин справи та з неправильним застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 - є громадянином Італійської Республіки, йому 15.10.2010 виданий паспорт серії НОМЕР_4 (а.с. 8), ідентифікаційний код позивача - НОМЕР_5. 
Згідно даних Італійського посольства, рік першої еміграції ОСОБА_2 - 2006; дата прибуття в консульський округ (місяць і рік) - 04/2006; комуна і провінція останньої приписки в Італії - Алонте, Віченса; адреса в Україні - АДРЕСА_3, ОСОБА_1, 03142, Стеблівка (Україна); не існує мотивів, які б перешкоджали включенню особи в списки реєстрації громадян по місцю їх перебування за кордоном; сімейний стан зазначено - розлучений (а.с. 148-152).
Згідно зведеної довідки про місце проживання та сімейний стан від 22.10.2015 (комуна Алонте, провінція Віценца, відділ обліку населення): ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ; зареєстрований в реєстрі громадян Італії, які проживають за кордоном з 01.04.2006 і мешкає за адресою АДРЕСА_2 ; сім`я складається з ОСОБА_2 (а.с. 60-62).
Також позивачем були надані документи, з урахуванням змісту наявних перекладів з італійської:
виписка з акту про одруження Відділу реєстрації актів цивільних станів від 15.02.2016 (комуна Сарего провінція Віченца):
ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружилися 21.05.1988, акт № 00006 ч. 2 с. А 1988; примітка: за рішенням Суду загальної юрисдикції Віченци від 25.01.2005 № R.G. 6450/2004 було затверджене роздільне проживання за взаємною згодою подружжя, про що був зроблений запис в акті про одруження (а.с. 133-134);
протокол від 11.01.2005 судового слухання справи про розлучення подружжя за взаємною згодою № 6450/04 R.G., суд м. Віченца:
ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , ОСОБА_8 (ОСОБА_8), ІНФОРМАЦІЯ_3 н., ідентифікаційний код НОМЕР_6 ; сторони просили розірвати шлюб, зокрема, на таких умовах: подружжя проживатиме окремо з обов`язком поважати одне одного; питання участі батька в утриманні неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , урегульовані; подружжя не має жодних взаємних претензій майнового характеру; подружжя надає взаємну згоду на видачу та поновлення власних паспортів із записом неповнолітніх дітей та посвідчень особи, дійсних для закордонних поїздок (а.с. 140-142, 145-146, 198-200, 203-204);
На стадії апеляційного розгляду справи за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 ухвалою апеляційного суду від 17.10.2016 було призначено судову лінгвістичну експертизу (а.с. 132, 161-162). Згідно із Висновком судово-лінгвістичної експертизи від 06.02.2017 № 056/37, виконаної експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» Ажнюком Б.Н., порівняльний аналіз текстових матеріалів італійською мовою (рішення італійського суду № 6450/04, протокол судового засідання по справі № 6450/04 R.G., довідка комуни Алонта провінції Віченса від 30.11.2006, зведена довідка комуни Алонта провінції Віченса про місце проживання та сімейний стан, довідка з Посольства Італії в Києві від 07.11.2007) і їх українських перекладів показав, що в українських перекладах італійських документів є ряд суттєвих відхилень від змісту оригінальних текстів, такі відхилення зафіксовані у висновку (а.с. 170-182).
Правова позиція сторони відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи у відповідній частині полягала в тому, що шлюб ОСОБА_2 із ОСОБА_8 не був розірваний (припинений), а судом був застосований інститут роздільного (окремого) проживання подружжя без юридичного припинення шлюбу. 
Враховуючи висновок судової лінгвістичної експертизи, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 , ухвалою апеляційного суду від 15 листопада 2017 було доручено компетентному суду за місцем реєстрації ОСОБА_2, зокрема, отримати від уповноваженого органу Італійської Республіки офіційні документи щодо сімейного стану (змін у сімейному стані), а також щодо застосування режиму окремого (роздільного) проживання (чи подібного за своїм правовим змістом режиму), якщо такий режим встановлювався, стосовно ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) і реєстрації такого у період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року. 
На виконання такого доручення апеляційним судом були отримані такі документи: 
- з мініціпалітету м. Сарего було надано копію акту про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . Зі змісту цього документу вбачається, що мер, службовець відділу запису актів цивільного стану Муніціпатітету м. Сарего, отримавши від Парафіяльного відділу м. Сарего оригінал акту про одруження ( ОСОБА_2 та ОСОБА_8 21 травня 1988 року уклали шлюб за католицьким обрядом) 23 травня 1988 року здійснив реєстрацію акту про одруження. Провадженням Суду загальної юрисдикції м. Віченца від 25.01.2005 за № RG 6450/2004 затверджено режим окремого проживання за взаємною згодою подружжя, про що зазначено в акті про подружжя (а.с. 55-56,89-91 т. 2)
- судом загальної юрисдикції м. Віченца розглядалась справа, предметом якої було - Встановлення режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя. Позивач - ОСОБА_2, відповідач - ОСОБА_8 (а.с. 53-54,79-80 т. 2)
- з відділу обліку населення муніципалітету Алонте надано: довідку по сімейний стан, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_8 одружились 21 травня 1988 року (а.с.49, 85 т.2); згідно спільної довідки про місце проживання та про склад сім`ї - ОСОБА_2 зареєстрований в реєстрі громадян Італії, які проживають за кордоном, з 01.03.2006 та проживає в АДРЕСА_1 (а.с.50,86 т. 2).
Для перевірки виконання поставлених завдань на запит українського суду, судом загальної юрисдикції в м. Віченца, другий відділ, було призначене засідання на 26 жовтня 2018 року (а.с.46,75 т. 2).
Суд загальної юрисдикції в м. Віченца, розглянувши 26.10.2018: документи надані муніципалітетом м. Алонте (довідку про сімейний стан ОСОБА_2, довідку про місце проживання та склад його сім?ї), які підтверджуються, що пан ОСОБА_2 проживає за кордоном та є єдиним членом сім?ї, а також його одруження з ОСОБА_8 ; та розглянувши наданий муніципалітетом м. Сарего Акт про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, який підтверджує, що вони одружені, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005, вважав виконаним доручення Апеляційного суду (а.с.47,76 т.2). 
Позивач ОСОБА_2 є громадянином Італійської Республіки. За приписами Закону України «Про міжнародне приватне право» (Закон № 2709-IV), особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст. 16 ч. 1). Шлюб ОСОБА_2 із ОСОБА_8 регулюється правом Італійської Республіки. Відтак, встановлення факту припинення шлюбу, застосування інституту окремого (роздільного) проживання подружжя та правових наслідків такого щодо позивача ОСОБА_2 визначається відповідно до права Італійської Республіки.
Як зазначалось вище, відповідно до даних Суду загальної юрисдикції в м. Віченца, отриманих на виконання доручення Апеляційного суду Закарпатської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 одружені, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005.
Щодо спірного майна - житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 - встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король О.Ю., такий будинок 27 грудня 2005 року придбала ОСОБА_1 у ОСОБА_11 (а.с.13). 
Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №1955732 від 27.12.2005 - вказаний правочин зареєстрований 27.12.2005 в реєстрі за реєстраційним номером 1080509. В якості набувача зазначена ОСОБА_1 (а.с.14 т.1).
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №9474801 29.12.2005 - право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації за реєстровим номером: 13385594, номер запису: 631, в книзі: 5, на підставі договору купівлі-продажу (реєстр №4461) від 27.12.2005 року (а.с.12).
Відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі та мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.
При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма при вирішенні питання щодо поділу майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Статтею 17 Закону України «Про власність» (втратив чинність на підставі Закону України № 997-V від 27.04.2007) передбачалось, що спільною сумісно власністю є майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім?ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .
Позивач стверджує, що такий будинок було придбано за час їх спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю, та просить його визнати спільною сумісною власністю, посилаючись на положення ст. 17 Закону України «Про власність» та ст. 74 СК України. 
Проте, оскільки ОСОБА_2 перебуває у шлюбі із ОСОБА_8 - одружені з 1988 року, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005, тому не може бути встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім?єю із іншою особою - ОСОБА_1 , відтак, положення ст. 74 СК України не можуть бути застосовані. 
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (зокрема, від 09.12.1994, справа «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91; від 21.01.1999, справа «Гарсія Руїз проти Іспанії») - Суд нагадав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різною залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки спірний об`єкт нерухомості не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності, відтак судом апеляційної інстанції не досліджуються інші обставини, про які ідеться в позові - зокрема, обставини спільного проживання та придбання спірного будинку. 
Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права (п.п.1,3,4 ст. 376 ЦПК України) слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Представником відповідача - ОСОБА_5 - було подано до суду клопотання про розподіл судових витрат. Просила стягнути з позивача витрати, понесені відповідачем у зв?язку з перекладом документів з італійської на українську мову, та з української на італійську мову. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задовленні позову, судові витрати покладаються на позивача. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат належать витрати, пов?язані, зокрема, із залученням перекладачів. 
Оскільки позивачем заперечувались певні обставини, ОСОБА_1 було сплачено за проведення судової лінгвістичної експертизи 8600 грн (а.с.119-120 т.2), за переклади процесуальних документів з української на італійську мову (для виконання доручення апеляційного суду компетентному суду Італійської Республіки, відповідно до ухвали від 15 листопада 2017) було сплачено 1460 грн (а.с.121 т. 2), та за переклад з італійської мови документів, отриманих Закарпатським апеляційним судом, відповідачем було сплачено 1100 грн (а.с.122-123 т. 2), а всього 11160 грн, які слід стягнути з позивача на користь відповідача.
Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Хустського районного суду від 20 січня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (громадянин Італійської Республіки, паспорт НОМЕР_1 від 15.10.2010, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,) судові витрати в сумі 11160 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Головуюча:                                      

Судді: