ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 377/831/19                                                                      Головуючий у 1 інстанції: Малишенко Т.О.
                                                                                         Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Суддів  За участю секретаря	Вівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В. Борейка Д.Е.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Поліцейського взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Криволап Олександра Віталійовича на рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Криволап Олександра Віталійовича, Головного Управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по адміністративній справи, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Поліцейського взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Криволап Олександра Віталійовича, Головного Управління національної поліції в Чернігівській області, в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 № 583869 від 17.10.2019 року. 
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено.  Скасовано постанову поліцейського взводу № 1 роти № 4 БУПП в Чернігівській області ДПП сержанта поліції Криволап Олександра Віталійовича серія ДПО18 №583869 від 17.10.2019 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122   та ч.1 ст.126 КУпАП   та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень 00 копійок. Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122   та ч.1 ст.126 КУпАП.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Поліцейський взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Криволап Олександр Віталійович звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що Інспектором патрульної поліції правомірно винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, оскільки, факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується  долученим до матеріалів справи відеозаписом з відеореєстратора.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4   ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього    Кодексу   розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 жовтня 2019 року поліцейським взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Криволап О.В. винесено постанову серії ДПО18 №583869 від 17.10.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст.   126 КУпАП.
З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ-3035», державний номерний знак «ГАЗ-3035», 17.10.2019 року о 04 годині 18 хвилин в м.Чернігів по проспекту Миру 68, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» проїхавши без зупинки, та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 «а» та п.2.1 «б» розділ 33   ПДР   України.
З огляду на вказане, до ОСОБА_1 застосоване адміністративне стягнення штраф у розмірі 425 гривень 00 копійок.
Вважаючи вказану постанову такою, що прийнята з грубим порушенням чинного законодавства, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" , поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.
Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 вказаного Закону передбачено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Згідно статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення   правил дорожнього руху(частини перша, друга і третя статті 122 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
В силу статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР, Правила).
Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів викладені в розділі 2   Правил дорожнього руху   України, а вимоги щодо дорожніх знаків передбачені п. 8.4   Правил дорожнього руху   України.
Згідно положення п. 8.4 «б»   Правил дорожнього руху   України, дорожні знаки поділяються на групи, зокрема, знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.
Відповідно до додатку 1 до   Правил дорожнього руху, розділу 33 «Дорожні знаки», підрозділу 2 «Знаки пріоритету», знак 2.2 - «Проїзд без зупинки заборонено».
Як зазначалося, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ-3035» державний номерний знак «ГАЗ-3035», 17.10.2019 року о 04 годині 18 хвилин в м.Чернігів по проспекту Миру 68, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» проїхавши без зупинки, та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 «а» та п.2.1 «б» розділ 33   ПДР   України.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач стверджує, що він не допускав жодних порушень         ПДР       України, будь-яких доказів вчинення ним правопорушення інспектор поліції не має і йому не надавав.      
Колегія суддів зазначає, що, відповідно до п. 1   ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Положеннями   ст. 251 КУпАП   передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до      ст. 280 КУпАП,   орган (посадова       особа)            при            розгляді            справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і       обтяжують      відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно      ст. 252 цього Кодексу, орган   (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Виходячи з наведеного, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинених позивачем адміністративних правопорушень, п. 2.1 «а» та п.2.1 «б»   ПДР   України, передбачених   ст. 251 КУпАП, зокрема, пояснень свідків, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки,       відеозапису       чи       засобів       фото -       і       кінозйомки, відеозапису тощо.
Апелянт, на підтвердження своїх доводів про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності посилається лише на відеозапис з нагрудної бодікамери.
Разом з цим, з даного відеозапису не вбачається, що саме транспортний засіб, яким керував позивач, здійснив порушення   Правил дорожнього руху, оскільки, не видно автомобіля, його номерів, а також, не видно дорожній знак 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено».
Як зазначалося, факт вчинення порушення         ПДР       позивач не визнає.
Оскільки відповідачем не доведено, що зупинка транспортного засобу позивача була законною, колегія суддів вважає, що позивач, мав право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 березня 2019 року по справі №686/11314/17.
Згідно з ч.ч. 1, 2         ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених         статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Пунктом 24         Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»       встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями         283       та         284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Однак, відповідачем, всупереч вимогам ч. 2         ст. 77 КАС України, факт порушення позивачем         Правил дорожнього руху       та правомірність винесення оскаржуваної постанови не доведено, доказів, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи суду не надано, крім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка сама по собі не є доказом.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1         ст. 126 КУпАП,    є не доведеним.
Колегія суддів зазначає, що, відповідно до принципу презумпції невинуватості щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили.
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Відповідно до частини 2   статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оскаржувана постанова поліцейського взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Криволап Олександра Віталійовича, Головного Управління національної поліції в Чернігівській області у справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 № 583869 від 17.10.2019 року, про застосування штрафу в сумі 425 грн. відносно ОСОБА_1 не відповідає вказаним критеріям процесуального Закону.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх  задоволення.
Відповідно до ч. 1   ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2   ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3   ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до   ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   229,   243,   287,   315,   316,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Поліцейського взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Криволап Олександра Віталійовича залишити без задоволення.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню  не підлягає.

Суддя-доповідач  Судді   	Вівдиченко Т.Р.  Мельничук В.П.  Федотов І.В.