Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 703/2702/15-ц
провадження № 61-954св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року в складі судді: Гудзюка І. В. та постанову апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306, на виконання умов якого банком надано позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 40 000 доларів США зі сплатою 14,00 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 10 травня 2018 року. Додатковою угодою № 1 від 07 жовтня 2008 року сторони збільшили процентну ставку до 15 % річних. Додатковою угодою № 2 від 15 липня 2009 року сторони змінили графік погашення кредиту та збільшили термін повернення кредиту до 10 травня 2023 року. Згідно договору повернення кредиту здійснюється щомісячно, згідно з визначеним графіком. Позичальник в порушення умов даного кредитного договору щодо повернення кредиту своє зобов`язання не виконав.
 
Станом на 06 лютого 2015 року (день складення розрахунку заборгованості) заборгованість відповідача по кредиту становила 28 138,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на цей день еквівалентно 650 857, 28 грн. за несвоєчасне повернення кредиту позичальнику нарахована пеня в розмірі 631,37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2015 року еквівалентно 14 604,04 грн, та пеня за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 379,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2015 року еквівалентно 8 767,04 грн.
 
26 травня 2008 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Крім того, 18 травня 2011 року було укладено ще два договори поруки між позивачем, позичальником та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відповідно.
 
Оскільки ОСОБА_1  порушено умови договору, а поручителями добровільно не виконано взяті на себе зобов`язання, вони повинні відповідати перед банком разом з позичальником як солідарні боржники, у тому ж обсязі що і останній. Банк направив позичальнику та поручителям вимоги про сплату заборгованості, однак вони залишилися без виконання і заборгованість не погашено.
 
Банк просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог,стягнути з відповідачів солідарно:
заборгованість по кредиту в розмірі 28 138,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 650 857,28 грн, 
заборгованість за процентами в розмірі 4 006,75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 92 678,49 грн. 
пеню за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 23 371,08 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року
позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року, що становить заборгованість за кредитом та процентами в розмірі 32 145,14 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 743 535,78 грн. та заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 23 371,08 грн, а всього - 766 906,86 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 не була належним чином проінформована позивачем про збільшення обсягу її відповідальності, своєї згоди на продовження поруки внаслідок такої зміни не надавала. Суд вважав, що порука відповідача ОСОБА_2 припинена з 07 жовтня 2008 року, а тому в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту слід відмовити. Укладеними 18 травня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договорами поруки № 900/900002105/РО та № 900/900002810/РО відповідно, встановлено, що вказані поручителі відповідають, зокрема, за сплату відсотків за користування кредитом, максимально можливий розмір, яких становить 15% річних, тобто в розмірі, який встановлений договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року з врахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 07 жовтня 2008 року. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тому суд зробив висновок про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не була належним чином проінформована позивачем про збільшення обсягу її відповідальності, позивач не довів суду тієї обставини, що вона надавала свою згоду на продовження поруки внаслідок такої зміни. Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що порука ОСОБА_2 припинена з 07 жовтня 2008 року і в задоволенні позову до неї відмовлено. Укладеними 18 травня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договорами поруки № 900/900002105/РО та № 900/900002810/РО відповідно встановлено, що вказані поручителі відповідають, зокрема, за сплату відсотків за користування кредитом, максимально можливий розмір яких становить 15 % річних, тобто в розмірі, який встановлений договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року з врахуванням змін внесених додатковою угодою № 1 від 07 жовтня 2008 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року яке, залишене без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року ОСОБА_4 було відмовлено в задоволенні її позовних вимог про визнання договору поруки № 900/900002105/РО від 18 травня 2011 року припиненою. Цим рішенням було встановлено, що кредитний договір № 900/06-034-306, який було укладено ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , як і договір поруки, що був укладений з ОСОБА_4 припиняють свою дію 10 травня 2023 року. Крім того, Голосіївським районним судом м. Києва під час вирішення справи було враховано, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в Смілянському міськрайонному суді Черкаської області під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором повинні були доводи суду неправомірність заявленої вимоги банку з підстав припинення договору поруки.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подали касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5 , в якій просить скасувати оскаржені рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому, посилалися на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про необхідність солідарного стягнення боргу, оскільки 18 травня 2011 року було укладено окремі договори між банком та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору. З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі N 6-35цс15, постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-511цс15
 
Вказується, що 31 жовтня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» направлено вимогу про усунення порушень на адресу позичальника ОСОБА_1 , яка отримана особисто останнім про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 04 грудня 2014 року, яка по суті є вимогою про дострокове повернення кредиту. У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Враховуючи, що позивач змінив строк виконання зобов`язань Позичальнику відповідно і до поручителів банк повинен був звернутись у строк не пізніше 04 травня 2015 року. Лише 15 травня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином у суду були відсутні підстави для задоволення позову. Суд апеляційної інстанції помилково посилається на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року, яке залишене без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року, як на таке в межах якого начебто встановлено певні обставини.
 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року та постанови апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 000,00 дол. США зі сплатою 14,00 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 10 травня 2018 року.
 
07 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року, якою досягнута домовленість про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом по кредитному договору збільшився до 15,00 %.
 
Додатковою угодою № 2 від 15 липня 2009 року сторони змінили графік погашення кредиту та збільшили термін повернення кредиту до 10 травня 2023 року.
 
Вимога банку про сплату заборгованості від 31 жовтня 2014 року залишена відповідачем ОСОБА_1 без виконання.
 
18 травня 2011 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 900/900002810/РО відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.
 
18 травня 2011 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 900/900002105/РО відповідно до якого ОСОБА_4 зобов`язалася перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
 
У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15 зазначено, що «висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій про стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що зобов`язання забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору. Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні».
 
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».
 
У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
у пункті 4.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (а. с.18, том 1 );
у пункті 6.2. договору поруки № 900/900002810/РО, укладеним між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 закріплено, що «цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань» (а. с. 28, том 1);
в матеріалах справи відсутній договір поруки № 900/900002105/РО від 18 травня 2011 року укладений між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
 
Проте суд апеляційної інстанції: не звернув уваги на пункт 4.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 та не з`ясував коли настав строк виконання зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 з врахуванням пункту 4.5; не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутній договір поруки № 900/900002105/РО від 18 травня 2011 року; не врахував, що банк може пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але нормами закону не встановлена солідарна відповідальність поручителів між собою; не з`ясував за який період нарахована заборгованість; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителів.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року на користь банку постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року на користь банку скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Постанову апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року скасувати.
 
Передати справу № 703/2702/15-ц у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 900/06-034-306 від 26 травня 2008 року на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
         
М. М. Русинчук