ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

3 лютого 2020 року                                                                    м. Чернівці
справа № 727/4776/18
провадження 22ц/822/21/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.
секретар Тодоряк Г.Д. 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 яка діє в інтересах  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в житлове приміщення
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в житлове приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. Позивач з ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18.02.1994 року по 15.11.2015 року. 11.05.1994 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно нею, ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 в порядку приватизації було набуто у спільну часткову власність (приватизовано) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,80 кв.м., в таких частках: ОСОБА_2 - 34%; позивач - 33%, ОСОБА_4 - 33%, з розрахунку 15,93 кв.м. на одну особу. В 2003-2004 роках вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_2 за спільні кошти сім`ї і за рахунок спільної праці провели добудову до вказаної квартири, чим покращили свої житлові умови проживання, зокрема було добудовано: коридор площею 5,40 кв.м., житлову кімнату площею 15,80 кв.м, житлову кімнату площею 20,00 кв.м., в результаті чого загальна площа стала 89,50 кв.м., всього по квартирі 95,30 кв.м., із них житлова - 67,40 кв.м. На підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради №343/8 від 27.04.2004 р. проведено заміну правовстановлюючого документа, у відповідності до якого, об`єктом права власності є не квартира АДРЕСА_2 , а 55/ АДРЕСА_3 частин житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_4 в таких частках : ОСОБА_4 - 9/100 ідеальних часток, їй - 9/100 ідеальних часток, ОСОБА_2 - 37/100 ідеальних часток. Частка ОСОБА_2 в житловому будинку - 37/100 ідеальних часток збільшилась в результаті добудови до квартири, що була здійснена за кошти подружжя, і на половину якої вона претендує. Її частка в праві спільної часткової власності житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_4 складає 45/200. В 2011 році за спільні кошти подружжя вони провели капітальний ремонт квартири та здійснили добудову цегляного гаражу площею 21,90 кв.м., після чого видано нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САЕ №252520 від 04.05.2011 року. 
Вказувала, що у 2014 році син ОСОБА_4 подарував свою частку третій особі, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 З 1993 року вони разом з колишнім чоловіком і дітьми постійно проживали у вказаному будинку. В зв`язку з тим, що син ОСОБА_4 отримав травму в зоні АТО (м. Сєверодонецьк) і був транспортований в лікарню м. Харкова, вона 05.08.2015 року виїхала до нього в лікарню і знаходилась в лікарні з сином вісім місяців, а також 45 днів перебували у м. Одесі в санаторії на реабілітації.. На початку липня 2016 року повернувшись з реабілітаційного центру з м.Одеси вона не змогла потрапити до власного житла, відповідач змінив замки, обмежив доступ до квартири і користування спільним майном, почав чинити їй перешкоди в користуванні житлом, ображав її, стверджував, що квартира (частина будинку АДРЕСА_4 ) це лише його майно, що спонукало її до звернення до суду з позовом про вселення. Вона неодноразово намагалася потрапити до квартири, але відповідач не впускав її, зверталася до дільничного поліцейського, що не дало результатів.
Просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належній їй майном шляхом вселення її в житлове приміщення – в квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,70 кв.м., в тому числі житловою площею 68,60 кв.м. та передати їй дублікати ключів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в житлове приміщення – задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди, належним ОСОБА_3 майном, шляхом вселення ОСОБА_3 в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,70 кв.м., в тому числі житловою 68,60 кв.м. та передати їй дублікати ключів від вказаного житлового приміщення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
       Апелянт у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
       Судом першої інстанції не взято до уваги, ту обставину що позивачка добровільно покинула спірне житло ще в 2014 році та перейшла проживати у іншу квартиру, яка є їхнім спільним майном та знаходиться в будинку по сусідству за адресою : АДРЕСА_5 та права власності зареєстроване за позивачкою. Син ОСОБА_5 залишився проживати з відповідачем мав вільний доступ до квартири як і позивачка до травня –червня 2017 року, однак після того як з квартири пропали речі та кошти, та згідно камер спостереження в квартирі, в тому числі позивач виносили речі, ним було змінено ключі від вхідних дверей. Позивач ОСОБА_3 жодного разу до відповідача не зверталася щодо усунення їй перешкод в користуванні квартирою.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04.11.2015 року розірвано. 14.05.1994 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачем ОСОБА_3 , третьою особою - ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 в порядку приватизації було набуто у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,80 кв.м., в таких частках: ОСОБА_2 - 34%; ОСОБА_3 - 33%, ОСОБА_6 (змінивший прізвище та по батькові на ОСОБА_4 ) - 33% .
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 25.05.2004 року, зареєстровано 55/100 частин житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_4 , форма власності приватна спільна часткова, в частках : ОСОБА_6 (змінене прізвище та по батькові на ОСОБА_4 ) - 9/100 ідеальних часток, ОСОБА_3 - 9/100 ідеальних часток, ОСОБА_2 - 37/100 ідеальних часток на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що також підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Згідно Витягу з рішення №259/7 від 26.04.2011 року, було замінено правовстановлюючі документи, зокрема: ОСОБА_4 на 9/100 частин, ОСОБА_3 на 9/100 частині, ОСОБА_2 на 37/100 частин житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_4 (в тому числі: в житловому будинку літ А квартира № 1, яка складається з підвалу ІІІ пл.7.60 кв.м., коридору 1 загального користування, пл.. 12.50 кв.м. (4.10 кв.м.): на першому поверсі коридору 1-1 пл. 5.40 кв.м., житлова кімната 1-2 пл. 15,80 кв.м., житлова кімната 1-3 пл. 20.00 кв.м., кухня 1-4 пл. 8.10 кв.м., санвузол 1-5 пл., 5.60 кв.м., житлова кімната 1 – 6 пл. 14.80 кв.м., житлова кімната 1-7 пл.18.00 кв.м. гараж літ Б. криниця 1 загального користування, що складає 55/100 частин які належать на праві приватної спільної власності, у зв`язку з виконанням перепланування квартири (за витягом міжвідомчої комісії Чернівецької міської ради від 10.03.2011 року № 3, висновку Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації від 21.03. 2011 року № 551). 
Згідно договору дарування від 26.12.2014 року ОСОБА_4 подарував свою частку 9/100 частин житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 ..
Вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 31.12.2004 року, що позивач ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_6 , житловою площею 23,60 кв.м., загальною площею 40,20 кв.м.
23.02.2011 року позивачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22.02.2011 року, форма власності приватна, частка 1/1, житлова площа 45,60 кв.м., загальна площа 61,80 кв.м., квартира складається з 4 житлових кімнат.
Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за позивачем ОСОБА_3 зареєстровано ј частки приватної спільної часткової власності та за ОСОБА_5 ѕ приватної форми власності квартири АДРЕСА_7 .
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 була зареєстрована з 04.03.1994 р., в подальшому була знята з реєстрації 08.02.2005 р., за адресою: АДРЕСА_1 та повторно за цією адресою зареєстрована з 01.03.2005 р. по теперішній час.
10.11.2016 року між громадянкою ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом №1849.
Згідно Висновку за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №8476 та 8478 від 24.02.2018 року та від 02.05.2018 року вбачається, що 24.04.2018 року позивач ОСОБА_3 , як мешканка АДРЕСА_5 звернулася до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області з проханням прийняти міри відносно її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який з липня 2016 року по теперішній час перешкоджає їй у доступі до квартири АДРЕСА_1 , власницею якої вона являється та 23.04.2018 року приблизно о 16.00 год. виганяв її з подвір`я, принижував, ображав та погрожував застосуванням сили. 24.04.2018 року до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області звернулася ОСОБА_8 , мешканка АДРЕСА_1 , яка просить прийняти міри відносно ОСОБА_3 , яка втручається в особисте життя заявниці та її чоловіка ОСОБА_2 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року прийшла приблизно о 16.00 год. на подвір`я та почала знімати на мобільний телефон їх особисті речі, при цьому принижувала честь та гідність. 
У відповідності до Висновку за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №10012 від 20.05.2017 року, до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області звернувся ОСОБА_2 , мешканець АДРЕСА_1 , з приводу того що 17.05.2017 р., його колишня дружина ОСОБА_3 , яка проживає в АДРЕСА_5 , без його відому забрала особисті речі з підвального приміщення. Під час перевірки звернення, ОСОБА_3 повідомила, що після розлучення з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , на правах власності в неї залишилась 1/3 квартири, якою вона користується в цьому будинку, пояснивши, що у підвалі знаходились її речі, які 17.05.2017 року вона вирішила забрати. 

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати  будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі        № 6-709цс16).
При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).
Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 ЖК України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).
Встановивши, що ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири належної їй на праві спільної часткової власності у якій зареєстрована, та не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаним майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірним домоволодінням, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі є ефективним.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано усунув перешкоди позивачу ОСОБА_3 в користуванні її майном, шляхом вселення в житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_1 .
Посилання апелянта на те, що спільне проживання позивачки у одній квартирі зі відповідачем порушуються їх права не може бути підставою для обмеження позивача ОСОБА_3 у праві власності на майно. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 яка діє в інтересах  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови – 4 лютого 2020 року. 
Головуючий                                         І.Б. Перепелюк 

Судді                                          А.І. Владичан

І.Н. Лисак