Постанова
іменем України

15 січня 2020 року
м. Київ
справа № 161/537/18
провадження № 51-4055км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_7 ,
представника потерпілої                        ОСОБА_8 ,
                                                                                                                                              
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_9 на вирок Волинського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080140000487, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя                     АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня                    2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання                        з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ФОП ОСОБА_10 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без розгляду.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь Луцької міської клінічної лікарні 7242 грн у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_7 .
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 11 жовтня                     2017 року приблизно о 15:30, керуючи технічно справним автобусом БАЗ А079.14, (АС7144 ВО), рухаючись за маршрутом № 29 на вул. Гордіюк у м. Луцьку у крайній правій смузі руху в напрямку до просп. Соборності з боку вул. Конякіна,                                                   зі швидкістю до 40 км/год, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, що навпроти будинку №47, перед яким рухався автомобіль білого кольору типу «джип» (марки та моделі транспортного засобу досудовим слідством                                     не встановлено) у крайній лівій смузі руху попереду в попутному напрямку                              та зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, усупереч вимогам Правил дорожнього руху не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся                                         від спостереження за нею, продовжив рух прямо зі сталою швидкістю, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надавши дорогу пішоходу ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо щодо руху транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на потерпілу. Унаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми з переломом основи та склепіння черепа, забоєм головного мозку, пневмоцефалією й отоліквореєю зліва, які є тяжкими тілесними ушкодженнями за ознакою небезпеки для життя.
Грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Волинський апеляційний суд 26 червня 2019 року вирок суду першої інстанції скасував у частині призначення покарання та вирішення цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 до приватного підприємця ОСОБА_10 про стягнення відшкодування майнових збитків, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. 
Визнав винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнив від відбування основного покарання                        з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Призначив новий розгляд цивільного позову представника потерпілої                     ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 до приватного підприємця ОСОБА_10 про стягнення відшкодування майнових збитків, моральної шкоди і витрат на правову допомогу в порядку цивільного судочинства у цьому ж суді в іншому складі суду.
У решті вирок залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом додаткового покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду в частині призначення додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки і призначити новий розгляд у Волинському апеляційному суді.  
Сторона захисту зазначає, що суд апеляційної інстанції неналежним чином врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу винного.
Звертає увагу на те, що Волинський апеляційний суд, обираючи додаткове покарання, врахував лише, що засуджений ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, що характеризує його з негативної сторони, та думку потерпілої, яка наполягала на реальному покаранні, однак суд не звернув уваги, що попередня судимість погашена, 
а керування транспортним засобом є джерелом доходу ОСОБА_6 . 
 Захисник вказує, що ОСОБА_6 як на досудовому слідстві, так і в судових засіданнях у судах  першої та апеляційної інстанцій повністю визнавав свою винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, сприяв досудовому слідству, раніше не судимий, є єдиним годувальником своєї сім`ї, крім того, на теперішній час добровільно частково відшкодував завдані моральні збитки, а колектив, у якому працює ОСОБА_6 , клопоче про скасування додаткової міри покарання.  
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу захисника.
Прокурор, потерпіла та її представник заперечували проти задоволення зазначеної касаційної скарги. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                 (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6                      у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
За частиною 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Твердження в касаційній скарзі захисника ОСОБА_9 про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом’якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, з необережною формою вини, дані про особу винного, який на підставі ст. 89 КК судимості не має, за місцем проживання характеризується позитивно, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, збитки потерпілій відшкодував, однак остання наполягала на суворому покаранні обвинуваченого. Суд визнав щире каяття й відшкодування завданих збитків обставинами, які пом`якшують покарання, та взяв до уваги відсутність обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства і звільнив засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК.
Разом із тим санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.
Як убачається з вироку міськрайонного суду, під час вирішення питання щодо непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд зважив на те, що керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу ОСОБА_6 , і дійшов висновку, що позбавлення цього права поставить його та сім`ю у скрутне матеріальне становище.
Частиною 1 ст. 420 КПК встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв’язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою представника потерпілої – адвоката ОСОБА_8 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність рішення міськрайонного  суду щодо непризначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Такий висновок апеляційний суд зробив з урахуванням того, що ОСОБА_6 , хоч і вважається несудимим, але раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, що характеризує його з негативної сторони, та думки потерпілої, яка наполягала на реальному покаранні обвинуваченого.
Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк                        3 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
На думку суду касаційної інстанції, такі висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Крім того, Правилами дорожнього руху регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.                           До водіїв, які здійснюють перевезення пасажирів, пред`являються підвищені вимоги щодо дотримання ними цих Правил, адже порушення такими особами правил дорожнього руху може призвести до травмування, в тому числі, пасажирів, а також інших учасників дорожнього руху. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків у виді травмування ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу. За таких обставин посилання у касаційній скарзі на те, що для засудженого керування транспортного засобу є джерелом доходу, не може бути безумовною підставою для звільнення його від відбування призначеного додаткового покарання.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_6 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник ОСОБА_9 у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв’язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Вирок апеляційного суду ухвалено з дотриманням вимог статей 370, 420 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Волинського апеляційного суду від 26 червня 2019 року  щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3