Справа № 367/8803/17                                                    Головуючий 1 інстанція- Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/2345/2020                   Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
23 січня 2020 року                                                                            м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що 13 березня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено в письмовому виляді договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Згідно умов договору відповідач зобов`язався повернути позику не пізніше 31 грудня 2014 року. Вказував, що строк повернення позики вийшов, однак відповідач кошти не повернув, на його повідомлення та вимоги не реагує. Вважає, що у зв`язку із неповерненням позики в обумовлений строк відповідач згідно ст.1048 ЦК України повинен сплатити йому проценти за користвання коштами, а також відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України має сплатити йому 3 % річних від простроченої суми та пеню.
З огляду на викладене після збільшення позовних вимог просив стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 10000 доларів США та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 4775,47 доларів США, з конвертацією цієї суми у гривні за курсом НБУ,  3 % річних у розмірі 24864,28 грн. та судові витрати.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 248800 грн. та судовий збір у розмірі 2488 грн.
Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у  задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що згідно п.2.2 укладеного між сторонами договору, позика надається у готівковій формі із видачею розписки позичальнику. Суд не вахував відсутність розписки, що свідчить про неотримання ним коштів і у свою
                                                                        -  2  -
чергу свідчить про неукладеність договору позики, який є укладеним з моменту передачі коштів (ст.1046 ЦК України). Окрім того судом допущено порушення норм процесуального права, бо дана справа підсудна Канівському міськрайонному суд Черкаської област за місцем його реєстрації по АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції відповідач  ОСОБА_1 та його представник адвокат Потієнко Т.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Уманець Т.Г. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1047 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін. 
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2014 року між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов`язався їх повернути до 31 грудня 2014 року.
Згідно п.2.1 договору позика надається одночсно з підписанням договору.
Також судом встановлено, що в обумовлений розпискою строк, а саме до 31 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_1 позику не повернув.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
За таких обставин суд обгрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики у розмірі 248800 грн. 
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом факту відсутності розписки про 
                                                                        -  2  -
отримання відповідачем коштів, що свідчить про неотримання ним коштів і відповідно неукладеність договору позики необгрунтовані.
Закон не містить норми, яка вказує на необхідність складання позичальником розписки саме при отриманні ним коштів. За загальним правилом, визначеним у ст.1047 ЦК України, договір позики укладається між сторонами у письмовій формі і лише за відсутності такого договору на підтвердження його укладання та умов може бути представлена розписка позичальника. 
В даному випадку між сторонами укладено у письмовій формі договір позики, який містить усі істотні умови договору, в тому числі підтверджує факт передачі коштів, і не потребує додаткового складання розписки на підтвердження його умов.
Аналогічний правовий висновок сформовано у цілому ряді постанов Верховного Суду України, в тому числі у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, де Верховний Суд України вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Посилання відповідача на те, що згідно п.2.2.договору, позика надається у готівковій формі із видачею розписки позичальнику не спростовують наведених вище висновків про доведеність отримання коштів, що в тому числі стверджується п.2.1 договору, згідно якого позика надається одночсно з підписанням договору.
За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи скарги про неукладеність договору позики у зв`язку із непередачею коштів, як такі, що не знайшли свого підтвердження.
Окрім того, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує презумпцію правомірності правочину, встановлену ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Посилаючись на існування між сторонами інших правовідносин щодо спільного придбання транспортного засобу, пов`язаних із укладенням договору позики, відповідач ОСОБА_1 не оспорив його у встановленому законом порядку і даний договір позики не визнаний судом недійсним, а відтак є правомірним і правильно врахований судом при ухваленні рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом встановлених процесуальним законом правил територіальної підсудності, оскільки відповідач зареєстрований по АДРЕСА_1 з наступних підстав.
По-перше, посилаючись на вказані обставини, відповідач не надав ні до суду першої інстанцї, ні до суду апеляційної інстанції доказів про його місце реєстрації у м.Каневі.
По-друге, згідно ч.2 ст.378 ЦПК України рішення не підлягає скасуванню, а справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив суду про непідсудність справи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач був обізнаний про розгляд справи із 23 листопада 2018 року, що стверджується його заявою (а.с.31), тобто обізнаний майже за рік до ухвалення рішення. також відповідач приймав участь у розгляду справи в судовому засіданні при ухваленні рішення, проте не заявив суду про непідсудність даної справи, що згідно ч.2 ст.378 ЦПК України унеможливлює скасування рішення з цих підстав.
По-третє, п.3.6 укладеного між сторонами договору позики обумовлено, що місцем повернення позики є місцезнаходження позичальника, тобто смт.Гостомель Київської 
                                                                        -  4  -
області, а відтак даний позов підсудний Ірпінському міському суду Київської області згідно ч.8 ст.28 ЦПК України за місцем виконання договору.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.         
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 
 
Судді: