КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року                                                                                                              місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 357/8020/19                                            
номер провадження: 22-ц/824/555/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року у складі судді Орєхова О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання права власності у порядку спадкування та за набувальною давністю, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання права власності у порядку спадкування та за  набувальною давністю.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , яка проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . На день смерті матері залишилась спадщина, до якої входить вказана вище квартира. Вказував, що 21 травня 2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською A.A. було заведено спадкову справу № 23/2018 до майна померлої ОСОБА_2 на підставі його заяви від 21 травня 2018 року. Зазначав, що постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 травня 2018 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану вище квартиру, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, а тому оформити у нотаріуса спадкові права на нерухоме майно він не має можливості.
Вказував, що згідно з технічним паспортом від 15 листопада 2005 року спірна квартира складається з таких приміщень: коридор (5-1), житлова кімната (5-2), кухня  (5-3), кладова (5-4), ванна (5-5). Приміщення (5-2), загальною площею 25,5 кв.м, було отримане його матір`ю ОСОБА_2 у 2004 році в якості службового житла, у якому також була кладова (5-4). Зазначав, що 16 травня 2005 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю його матері було надано дозвіл прибудувати до квартири АДРЕСА_1 приміщення коридору (5-1), кухні (5-3) і санвузла (5-5).                   16 лютого 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказану квартиру АДРЕСА_1 . 
Зазначав, що він проживав зі своєю матір`ю до дня її смерті та доглядав за нею, а після її смерті прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року. На момент вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном він був впевнений у тому, що на вказану квартиру не претендують інші особи і він має законне право на отримання права власності на неї. Факт його безперервного володіння квартирою протягом більш як десять років підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року, яким встановлено, що він у період з 2007 року по теперішній час провидить ремонтні роботи в  квартирі, сплачує комунальні послуги, у квартирі зареєстровані його дружина                     ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 з 21лютого 2008 року.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: на приміщення квартири (5-1), (5-3), (5-5) - у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а на приміщення квартири (5-2), (5-4) - у порядку набувальної давності.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 на приміщення (5-1), (5-3), (5-5) у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю  відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на спірні приміщення (5-2), (5-4) квартири, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій  частині та ухвалити нове рішення, яким визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення (5-2), (5-4) квартири АДРЕСА_1 , посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не можна вважати добросовісним володіння  позивачем приміщеннями (5-2), (5-4) квартири АДРЕСА_1 , так як позивач знав, що ці приміщення належали померлому ОСОБА_5 , оскільки про даний факт позивачу  стало лише з постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від               25 травня 2018 року. При цьому судом не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц про те, що при вирішені спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Тому вважає, що він добросовісно заволодів чужим майном, оскільки на момент його отримання він не знав і не міг знати, що це майно належало ОСОБА_5 . Вказує, що оскільки ОСОБА_5 помер ще на початку 2004 року, а про його правонаступників до цього часу нічого невідомо, то ним визначено відповідачем у справі Білоцерківську міську раду Київської області.
Вказує, що факт відкритості та безперервності володіння ним вказаним вище майном більш як 10 років підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року, що набрало законної сили, яким встановлено, що він проживав із спадкодавцем до дня її смерті, доглядав за нею, лікував, після її смерті здійснив поховання, прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, а саме, в період з 2007 року по 2018 рік проводив ремонтні роботи в квартирі, сплачував комунальні послуги, у квартирі зареєстровані його дружина                ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 з 21 лютого 2008 року, за згодою батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому вважає, що він довів відкритість та безперервність  володіння чужим майном. Зазначає, що набуття позивачем права власності на приміщення (5-2) та (5-4)  квартири не порушує прав жодних осіб. До того ж суд першої інстанції визнав за ним право власності на приміщення (5-1), (5-3), (5-5) квартири в порядку спадкування за законом після смерті його матері. 
Відповідач Білоцерківська міська ради Київської області не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Доводів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на приміщення (5-1), (5-3), (5-5) квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 451 від 03 грудня 2004 року «Про заселення квартир, зміну договорів найму житлових приміщень та переоформлення особових рахунків, взяття громадян на квартирний облік та зняття з обліку» вирішено відповідно до клопотання  житлово - експлуатаційної контори - 1 (далі  -                    ЖЕК-1) включити до числа службових приміщень ЖЕК-1 квартиру АДРЕСА_1 з однієї кімнати, житловою площею 25,5 кв.м.                Квартира включена в число службових у зв`язку з наданням двірнику ЖЕК-1                   ОСОБА_2 - матері позивача ОСОБА_1 (а.с. 20).
На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради                   № 451 від 03 грудня 2004 року ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення               № 000404 на квартиру АДРЕСА_1 та                        16 березня 2005 року вона зареєструвалась за вказаною адресою (а.с.21). 
16 травня 2005 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано ЖЕК №1 (для квартиронаймача - ОСОБА_2 ) дозвіл на виконання будівельних робіт:  прибудови до квартири АДРЕСА_1 приміщення розміром ( 4.35 х 5.0) + (2.30 х 2.40) для кухні, коридору, санвузла (а.с.22).
Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказану вище квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,5 кв.м, яке видане комунальною службою приватизації  державного житлового фонду міста Біла Церква на підставі розпорядження завідуючої комунальною службою приватизації державного житлового фонду від 16 лютого 2006 року №1-2-5 (а.с.11 ).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 
21 травня 2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською A.A. заведено спадкову справу № 23/2018 до майна померлої ОСОБА_2 на підставі заяви позивача ОСОБА_1 від 21 травня 2018 року.
Постановою приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від                   25 травня 2018 року відмовлено ОСОБА_1   у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказану квартиру не було належним чином зареєстровано за померлою ОСОБА_2 . Також  нотаріусом зазначено, що згідно отриманої довідки від КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» № 1032 від 24 травня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири від 28 червня 1996 року, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-3949 (а.с.15).
З договору дарування квартири від 28 червня 1996 року видно, що ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею                 28,1 кв.м, житловою площею 21,5 кв.м, яка складається з двох кімнат: кухні, кладової (а.с.17).
Згідно листа Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 08 вересня 2017 року ОСОБА_5 згідно актового запису про смерть № 134 від 20 січня 2004 року помер у віці 50 років (а.с. 19).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1               ОСОБА_2 протягом двох місяців з дня вступу рішення суду в законну силу. Вказане рішення набрало законної сили 15 травня 2018 року (а.с. 23).
Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_2 до дня її смерті, доглядав за нею, лікував, після смерті здійснив поховання та провів відповідні обряди, прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, а саме: в період з 2007 року по теперішній час проводить ремонтні роботи в квартирі, сплачує комунальні послуги, у квартирі зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 з 21 лютого 2008 року, за згодою батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України. 
Судом першої інстанції встановлено, що після отримання дозволу на виконання будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 здійснила добудову приміщень кухні, коридору, санвузлу. Квартира складається з таких приміщень: коридор (5-1), житлова кімната (5-2), кухня (5-3), кладова  (5-4), ванна (5-5), що підтверджується даними технічного паспорту від 15 листопада 2005 року.
Отже судом першої інстанції установлено, що у 2004 році приміщення вказаної вище квартири (5-2) та (5-4), загальною площею 25,5 кв.м, були отримані ОСОБА_2 в якості службового житла, а в подальшому після добудови до цієї квартири приміщень: коридору (5-1), кухні (5-3) і санвузла (5-5) вона отримала свідоцтво про право власності                   № НОМЕР_1 від 16 лютого 2006 року, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,5 кв.м, належить їй на праві особистої власності. Натомість за померлим ОСОБА_5 на праві власності зареєстрована частина майна у вищевказаній квартирі, яка складається з приміщень (5-2) та (5-4).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності за набувальною давністю на приміщення (5-2), (5-4) квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач знав про те, що вказані приміщення квартири належали померлому ОСОБА_5 , а тому не можна  вважати володіння позивачем цим майном, на яке він просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним. Також суд дійшов висновку, що позивач не довів давнісність та безперервність володіння і користування цими приміщення квартири. 
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями ч.ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За змістом ч.1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Такого висновку щодо застосування норм матеріального права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В обгрунтування позовних вимог в частині визнання права власності за набувальною давністю на спірні приміщення (5-2), (5-4) квартири, позивач ОСОБА_1 зазначав, що про факт належності цих приміщень померлому ОСОБА_5 йому стало відомо з постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 травня 2018 року. При цьому позивач вказував, що він проживав у спірній квартирі з 2007 року по 2018 рік, проводив ремонтні роботи, сплачував комунальні послуги, тобто володів цим нерухомим майно, зокрема, спірними приміщеннями (5-2), (5-4) квартири.
Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 до отримання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 травня 2018 року знав або міг знати про факт належності спірних приміщень (5-2), (5-4) квартири померлому ОСОБА_5 . Не встановлено таких обставин і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. 
Отже, враховуючи наведені обставини та приймаючи  до уваги, що  добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не може вважатися добросовісним володільцем приміщень (5-2), (5-4) квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що він знав про те, що ці приміщення належали померлому ОСОБА_5 на праві власності.
 Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку, що позивач не довів давнісність та безперервність володіння і користування цими приміщення квартири, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_2 до дня її смерті та прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, а саме, з 2007 року по теперішній час, позивач проводив ремонтні роботи в квартирі, сплачував комунальні послуги, у квартирі зареєстровані його дружина та дочка.
Тобто, факт давнісності, відкритості та безперервності володіння позивачем вказаним вище майном, зокрема, приміщеннями (5-2), (5-4) квартири, встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому вказані обставини доказуванню не підлягає відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України. 
Що стосується посилання суду першої інстанції на те, що предметом спору у справі, по якій Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення від 12 квітня 2018 року, є визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини та це рішення стосується спадкового майна, яке належало ОСОБА_2 , то колегія суддів вважає, що ці обставини не спростовують встановлених цим рішенням суду обставин щодо відкритості та безперервності володіння позивачем вказаною вище квартирою, в тому числі, приміщеннями квартири (5-2) та (5-4). 
Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на вказані вище положення закону та обставини справи належної уваги не звернув.
Таким чином зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в цій частині.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З викладених вище підстав рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю не може бути залишене в силі.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на спірні приміщення квартири, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення з таких підстав.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження                                  № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
По справі встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5               рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 451 від 03 грудня 2004 року «Про заселення квартир, зміну договорів найму житлових приміщень та переоформлення особових рахунків, взяття громадян на квартирний облік та зняття з обліку» вирішено відповідно до клопотання ЖЕК-1 включити до числа службових приміщень ЖЕК-1 квартиру АДРЕСА_1 з однієї кімнати, житловою площею 25,5 кв.м. Квартира включена в число службових у зв`язку з наданням двірнику ЖЕК-1 ОСОБА_2 .
На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради                   № 451 від 03 грудня 2004 року ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення               № 000404 на квартиру АДРЕСА_1 та                        16 березня 2005 року вона зареєструвалась за вказаною адресою (а.с.21). 
Тобто, з 03 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та Білоцерківською міською радою склалися правовідносини щодо найму службового житла, а саме, спірних приміщень (5-2), (5-4) квартири, якими вона користувалась до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було відомо позивачу протягом усього строку володіння цим майном та не заперечувалось у суді апеляційної інстанції.
Отже, отримання матір`ю позивача ОСОБА_2 у користування спірних приміщень квартири на підставі рішення міської ради та відповідного ордеру, тобто, підставне (титульне) заволодіння майном, виключає можливість застосування до спірних правовідносин норми права, яка регулює набуття права власності за набувальною давністю.
З наведених підстав позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання права власності за набувальною давністю змінити, виклавши його в редакції цієї постанови, в іншій частині це рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді