Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 644/3244/17
провадження № 61-9178св19    
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: Харківська міська рада, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 рокуу складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням уточнень, просив виселити вищевказаних осіб з квартири АДРЕСА_1 ) без надання іншого житлового приміщення, вселити його у зазначену квартиру. 
Позов мотивований тим, що йому на праві власності належить двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 , у якій 26 квітня 2017 року було зареєстровано місце його проживання. 
Квартира придбана на електронних торгах, які відбулися 20 березня 2017 року, з метою забезпечення житлом і проживання його сім`ї. 
Зазначає, що не може вселитися з сім`єю у квартиру та користуватися нею, у зв`язку з тим, що у ній зареєстрована та проживає колишній власник ОСОБА_2 зі своїми дітьми та чоловіком ОСОБА_5 , який у ній не зареєстрований.  
ОСОБА_2 була власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, яку придбала за кошти, отримані за кредитним договором, укладеним 03 листопада 2005 року з АКБ СР «Укрсоцбанк». 
У зв`язку із заборгованістю було звернено стягнення на предмет іпотеки і квартира продана 20 березня 2017 року на електронних торгах, про що відповідач була повідомлена. 
10 листопада 2017 року він надіслав ОСОБА_2 письмову вимогу про виселення у місячний строк, яку вона отримала 12 листопада 2017 року. 
Відповідач та члени її сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі, чим порушують його права як власника.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018  року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Усунено перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Вселено ОСОБА_1 в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд виходив із наявності підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 391 ЦК України і захисту прав неволодіючого власника.
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018  року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Апеляційний суд виходив із відсутності підстав для виселення із спірної квартири ОСОБА_2 з дітьми та чоловіком. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги, що спірна квартира придбана саме за кредитні кошти, надані ОСОБА_2 , а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для виселення із неї відповідача із сім`єю. 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 рокувідкрите касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Харківська міська рада, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні власником права власності житлом шляхом виселення відповідачів та вселення позивача за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, витребувано справу із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
03 листопада 2005 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 825/2-40/1/5-184, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 27 600 дол. США зі сплатою 13,25% погашення процентів річних та кінцевим терміном погашення 02 листопада 2020 року, для придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року ОСОБА_6 придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
03 листопада 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/5-252, згідно умов якого ОСОБА_6 передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 .
20 березня 2017 року відбулися електронні торги з реалізації предмета іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , переможцем яких став ОСОБА_1 
ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вищевказану квартиру 19  грудня 2017 року.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї, виданої комунальним підприємством «Жилкомсервіс № 48» від 05 травня 2017 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 - із 15 березня 2006 року, ОСОБА_4 - з 04 квітня 2017 року і  ОСОБА_3 - з 12 квітня 2017 року. 
10 листопада 2017 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 письмову вимогу про виселення її у місячний строк з квартири з усіма членами родини, яку вона отримала 12 листопада 2017 року.
Позиція Верховного Суду
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Таким вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення  із займаного жилого приміщення є стаття 109 ЖК УРСР.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 отримала кредит для придбання спірної квартири і квартира була придбана за кредитні кошти, однак виходив із необхідності захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. 
Проте судом апеляційної інстанції не враховано, що указаною статтею передбачено виключення, а саме виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (№ 14-93цс19) зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Однак суд першої інстанції не встановлював обставини придбання квартири АДРЕСА_1, не з`ясовував джерела коштів за які її було придбано ОСОБА_1 та не пов`язував своє рішення з зазначеними обставинами. Як вбачається зі змісту постанови Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року зазначене питання не було предметом дослідження і апеляційного суду. На порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України апеляційний суд не навів жодних доказів на яких ґрунтуються його висновки, в цій частині. Встановлення вищезазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цього спору».
При апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції зазначених норм матеріального права не врахував, не встановлював обставини придбання квартири, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з наведеним відповідно до статті 411 ЦПК України касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. І. Крат
Судді:                                                                                                           Н. О. Антоненко
                                                                                                                      І. О. Дундар 
                                                                                                                      В. І. Журавель
М. М. Русинчук