У х в а л а
        
10 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 288/721/19
 
провадження № 61-2302ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019  року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року акціонерне товариство комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом. 
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2013 року ОСОБА_1 підписала заяву, у зв`язку з чим погодилася з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та надала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. 
У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 отримала кредитну картку «Універсальна». 
17 січня 2016 року банк переоформив кредитну картку на «GOLD» та відкрив картковий рахунок. Таким чином, між ними укладений кредитний договір, згідно з яким АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 25 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
 
Однак ОСОБА_1 свої зобов`язання за фактичне використання кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 18 березня 2019 року утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором у  розмірі 144 420 грн 46 коп., з яких: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 82 200 грн 33 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 30 884 грн 06 коп., пені за прострочення зобов`язання у розмірі 31 336 грн 07 коп.
Враховуючи викладене, також те, що законодавством не передбачено обов`язку кредитодавця вимагати повернення всієї суми кредитної заборгованості банк просив суд стягнути із ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 121 327 грн. 21 коп., з яких: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 82 200 грн 33 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 30884 грн 06 коп. та пеня у розмірі 8 242 грн 82 коп.
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь АТ КБ « ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 113 084 грн 39 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019  року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ « ПриватБанк» відмовлено. 
У жовтні 2019 року АТ КБ « ПриватБанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Так у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на   01    січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.
Ціна позову у справі становить 121 327 грн. 21 коп., яка станом на 01 січня 2020  року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Посилання банком у касаційній скарзі на підпункт в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до наданих ним доводів та аналізу судових рішень у цій справі, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань цим обставинам немає. 
При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам скаржника, у тому числі щодо існуючої судової практики. 
Отже, у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить.
Вищевикладене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є  джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на  апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ураховуючи, що оскаржуване судове рішення прийнято у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромза касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019  рокувідмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                        О. М. Осіян