Справа № 133/2886/19
Провадження № 22-ц/801/379/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року	Справа № 133/2886/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача: Рибчинського В.П.,
суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 04.08.2008 між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
У порушення діючого законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав в повній мірі, у зв`язку з чим банк має право вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 31.08.2019 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 20513,80 грн., яка складається з: 199,99 грн. - заборгованість за кредитом; 15760,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100 грн. – заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 953,04 – штраф (процентна складова). Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту оформлення кредитних правовідносин та отримання відповідачем ОСОБА_1 кредиту саме на підставі договору б/н від 04.08.2008 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку підписана відповідачем разом із зазначеними умовами складають кредитний договір, умови якого не були належним чином виконані.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам частково.
Судом встановлено, що 04.08.2008 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
На підтвердження зазначених вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.08.2008, укладеного між «ПриватБанком» та клієнтом – ОСОБА_1 , станом на 31.08.2019, «заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк», витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Судом встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 04.08.2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номера) за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
На підтвердження вказаних обставин банк надав суду копію анкети-заяви від 04.08.2008 року, розрахунок заборгованості, умови та правила надання банківських послуг.
Однак з поданої анкети-заяви від 04.08.2008 року вбачається, що ОСОБА_1 заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, згідно з якою відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна», а також погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами й Тарифами, наданими йому в письмовому вигляді, зобов`язався їх виконувати та ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайті банку.
До апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_2 надала виписку про рух коштів боржника ОСОБА_1 у період з 31.12.2014 року по 31.08.2019 року, де зазначено що його основною карткою є картка з № НОМЕР_1 .
З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 04.08.2008 року ОСОБА_1 знімав кошти з належної йому картки, також ним вчинялися дії по її поповненню.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Разом з тим, що стосується розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача в зв`язку з неналежним виконанням умов договору, слід зазначити наступне.
В матеріалах справи міститься анкета-заява про отримання банківської картки від 04 серпня 2008 року, з якої вбачається, що сторони погодили нарахування базову процентну ставку у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строк дії картки встановлено до січня 2010 року. (а.с. 7).
Отже, кредит надано відповідачу до січня 2010 року.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Отже, з огляду на вказане, банк не має права нараховувати відсотки за кредитом після закінчення строку дії договору.
Таким чином, нарахування відсотків після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, а тому, такі вимоги є безпідставними.
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором від 04.08.2008 року заборгованість за тілом кредиту станом на 31.01.2010 року складає 199,99 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 136,62 грн (а.с. 5-6).
За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконував зобов`язання за вказаним договором належним чином, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 станом на 31.01.2010 року заборгованості в сумі 336,61 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 199,99 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 136,62 грн.
Проте у заяві-анкеті, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи (фіксована частина та процентна складова)  є безпідставними, оскільки позивач не довів укладення договору на таких умовах.
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, які були нараховані після закінчення строку дії картки, а також за пенею та комісією та штрафами.
Разом з тим, відповідач просив суд застосувати у даній справі положення законодавства щодо позовної давності.
Встановлено, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідач здійснила 09 червня 2015 року, з указаної дати припинив оплату чергових платежів і саме з указаного часу починається перебіг періоду порушених прав позивача.
Із даним позовом банк звернувся до суду у листопаді 2019 року.
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно зі статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - стаття 261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
За таких обставин, апеляційний суд спростовує висновки суду першої інстанції про недоведення банком позовних вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентів, оскільки на їх підтвердження позивачем надані відповідні докази (заява, розрахунок заборгованості, виписки по картці). Ці докази відповідачем не спростовано. А подання заяви про застосування позовної давності (а.с. 32) саме й свідчить про те, що позов є обґрунтованим, але пропущено строк пред`явлення вимог до суду.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позов є обґрунтованим в частині стягнення заборгованості в сумі 336,61 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 199,99 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 136,62 грн, проте останній платіж за спірним кредитним договором проведено відповідачем 09 червня 2015 року, тому при зверненні до суду із даним позовом у листопаді 2019 року позивач пропустив визначений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у позові в цій частині, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості в розмірі 336,61 грн, з яких: 199,99 грн - заборгованість за тілом кредиту та 136,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський
Судді:                                         Л.О. Голота
                                                                       Т.О. Денишенко