Постанова 
Іменем України
 
27 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 185/6720/17
провадження № 61-11942св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , виконавчий комітет Павлоградської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року у складі судді Гаврилова В. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      ОСОБА_2 , виконавчого комітету Павлоградської міської ради про визнання недійсною приватизації квартири.
Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 1965 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 09 червня 1965 року вони отримали ордер на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була отримана на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_2 - його дружину; ОСОБА_1 - його; ОСОБА_3 - сина його дружини від першого шлюбу; ОСОБА_4 - їхнього спільного сина. В квартирі вони з дружиною та їхніми дітьми прожили все життя. На початку                2017 року його пасинок повідомив йому, щоб він вибирався із указаної квартири тому, що квартира йому не належить. Про те, що власниками квартири є ОСОБА_2 та її син від першого шлюбу ОСОБА_3 на підставі приватизації квартири він дізнався лише в червні 2017 року. З дня реєстрації його місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 він постійно проживає в даній квартирі, і вона є єдиним і основним місцем його проживання. Він особисто сплачує комунальні послуги, робить поточні ремонти, утримує квартиру в належному стані. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                     від 17 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2019 року позов задоволено; визнано недійсною приватизацію кв. АДРЕСА_2 ; визнано недійсним розпорядження органу приватизації про передачу кв. АДРЕСА_2 у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнано недійсним свідоцтво про право на житло видане                   17 листопада 1995 року відділом обліку та розподілу житлової площі Павлоградської міської ради на кв. АДРЕСА_2 ; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що належними та допустимими доказами у справі доведено, що на момент приватизації указаної вище квартири ОСОБА_1 був у ній прописаний, тому мав право на участь у приватизації, а відповідачем було порушено право на приватизацію частки квартири в якій позивач був зареєстрований та проживав.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду                              ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно задовольнили позов, оскільки в матеріалах справи відсутні докази підроблення документів, які стали підставою для приватизації. Також не встановлено факту наявності/відсутності судового рішення щодо зняття позивача з реєстрації, що свідчить про те, що таке рішення може існувати, однак судам про нього не відомо. Вказує, що суди безпідставно не застосували наслідки пропуску строку позовної давності.
Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що з 16 травня 1965 року ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 
09 червня 1965 року ОСОБА_2 отримано ордер на квартиру АДРЕСА_1 .
Ордер на вказану квартиру отримано на сім`ю з чотирьох осіб, а саме, на ОСОБА_1 , його дружину ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - сина його дружини від першого шлюбу, та ОСОБА_5 , їхнього спільного сина,
ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаній квартирі, як член сім`ї.
Шлюб між сторонами розірвано 08 червня 1981 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та копією рішення суду.
19 листопада 1995 року керівником підприємства по обслуговуванню житла                          м. Павлограда ОСОБА_2 видано довідку, в якій вказано, що до складу сім`ї входить вона та ОСОБА_3 . У вказаній довідці ОСОБА_2 вказаний не був.
На підставі вказаної довідки, за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 керівником органу приватизації видано розпорядження про передачу указаної квартири та 17 листопада 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на власності на житло.
ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі    АДРЕСА_1  в період з 1974 року по 24 вересня 1982 року, а 24 вересня 1982 року був знятий з реєстрації за рішенням суду.
З 15 березня 1996 року по теперішній час зареєстрований за вищезазначеною адресою.
Реєстрація (прописка) особи на час видачі свідоцтва про право власності фіксувалась паспортистами у картках форми А і Б .
У наданій суду копії картки форми А значиться запис про те що, ОСОБА_1 виписаний за рішенням суду. Вказаний запис не завірений підписом паспортиста.
Вказаний факт підтверджений показами свідка ОСОБА_6 , яка є працівником служби, яка відповідає за реєстрацію громадян.
Установлено, що рішення суду про відносно ОСОБА_1 про втрату права користування квартирою не виносилось. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.
Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального 
житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, 
передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.
Як встановлено статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 
з цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві 
та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Відповідно до частин першої-другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням 
уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Згідно із частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Установлено, що в картках про реєстрацію зафіксовано факт того, що позивач, після «…зняття з реєстрації» за місцем реєстрації обмінював паспорт, про що є відповідна відмітка. Вказане свідчить про те , що позивач був зареєстрований у спірній квартирі та мав право на приватизацію спірної квартири. Крім того, спірна квартира є єдиним житлом позивача. 
Дослідивши наявні у справі докази, суди дійшли висновків про те, що відповідачем порушено право позивача на приватизацію частки квартири в якій він був зареєстрований та проживав, оскільки надані суду докази свідчать про те, що відповідачем було надано для приватизації квартири недостовірні дані, внаслідок чого позивач був позбавлений права на приватизацію частки квартири.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно задовольнили позов, оскільки в матеріалах справи відсутні докази підроблення документів, які стали підставою для приватизації. Вказує, що судами не встановлено факту наявності/відсутності судового рішення щодо зняття позивача з реєстрації, що свідчить про те, що таке рішення може існувати, однак судам про нього не відомо. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили з того, що позивач на час приватизації проживав у квартирі АДРЕСА_2 та мав право на приватизацію квартири, а відповідач шляхом надання неправдивих відомостей щодо непроживання його у спірній квартирі, позбавила позивача участі у приватизації.
Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому просить відмовити у задоволенні позову, в тому числі, і з цих підстав.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Установлено, що позивач про своє порушене право на приватизацію квартири дізнався під час сімейної сварки в 2017 року. Вказаний факт був визнаний свідком ОСОБА_3 . З указаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у серпні 2017 року, тобто в межах строку передбаченого статтею 257 ЦК України.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                        від 17 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                       від 21 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов