КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
                                Іменем України 
27 січня 2020 року                                                                           місто Київ
Справа № 759/8025/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В. 
Суханової Є.М., 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скаргиОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Шум Л.М., від 08 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві, КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району міста Києва», ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з наведеним позовом та, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка відноситься до державного житлового фонду та знаходиться у віданні Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 вересня 1978 року його батько отримав ордер на спірне житлове приміщення і був у ній зареєстрованим до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що проживав у спірній квартирі з дня народження до 22 березня 2018 року, при цьому з 10 грудня 1992 року по 14 червня 2012 року був зареєстрованим у зазначеному житловому приміщенні. 
Зазначив також, що знявся з реєстрації за бажанням батька, який мав намір приватизувати квартиру одноособово. Проте, батько через хворобу реалізувати таке право не встиг. 
Далі зазначив, що за весь період проживання у квартирі разом з батьком дбали про квартиру, займалися її утриманням, сплачували комунальні послуги.  Після смерті батька він продовжував проживати у спірній квартирі, займався утриманням житла, сплачував комунальні послуги.
22 березня 2018 року ОСОБА_2 , яка виявилась старшим майстром КП ШЕУ Святошинського району м. Києва, проникла до спірної квартири, шляхом зламу дверних замків, вивезла речі позивача у невідомому напрямку та опечатала квартиру. Вказані дії позивач вважає неправомірними, зазначає, що на законних підставах вселився та проживав у квартирі. Домовленість про порядок користування жилим приміщенням з батьком не укладали, користувались квартирою на рівних умовах, вселений був за згодою наймача та його дружини, яка на момент вселення також була зареєстрована у спірній квартирі. Вказане житло є постійним місцем його проживання і згоди на виселення не давав. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважав, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами, а тому задоволенню не підлягають.
Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Судом  встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
27 вересня 1978 року ОСОБА_4 на сім`ю з однієї особи отримав ордер №10085 на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
 Ордер виданий на підставі рішення Ленінградської районної ради №430 від 11 вересня 1978 року (т. 1 а.с. 5-6).
Квартира АДРЕСА_1   складається з 1 кімнати, жилою площею 12,6 кв.м, загальною площею 22,98 кв.м. (т. 1 а.с. 115-116).
За вказаною адресою ОСОБА_4 був зареєстрованим з 28 грудня 1978 року (т. 1 а.с. 9).
12 травня 1987 року у вищевказану квартиру була зареєстрована дружина наймача ОСОБА_5 
01 листопада 1992 року зареєстровано сина наймача ОСОБА_1 
14 липня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були зняті з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, а з 03 липня 2012 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 ( т. 1 а.с.10-11, 107).
12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 уповноважив нотаріально посвідченою довіреністю, зареєстрованою в реєстрі за №2511, ОСОБА_1 , в тому числі щодо питань приватизації квартири АДРЕСА_1   (т. 1 а.с. 118).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 22).
На підставі п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за вищевказаною довіреністю (яка фактично діяла 1 день) припинено, у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 .
Відповідно до інформаційної довідки від 30 березня 2018 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована (т. 1 а.с. 129).
22 березня 2018 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР передав Святошинській РДА в м. Києві на підставі акту №34 під службове житло для вирішення питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення квартиру АДРЕСА_1   (т. 2 а.с. 42).
23 березня 2018 року, відповідно до акту, Святошинська РДА в м. Києві передала КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» під службове житло для вирішення питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення квартиру АДРЕСА_1   (т. 2 а.с. 43).
Розпорядженням Святошинської РДА в м. Києві № 225 від 13 квітня 2018 року, спірну квартиру включено до числа службових жилих приміщень КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» (т. 2 а.с. 44).
28 травня 2018 року ОСОБА_2 , яка працює майстром в КП «ШЕУ» видано ордер №523 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_1 . Ордер виданий на підставі розпорядження Святошинської РДА від 17 травня 2018 року №295 (т. 2 а.с. 19).
З 21 червня 2018 року ОСОБА_2 разом зі своєю донькою зареєстровані у вказаній спірній квартирі (т. 2 а.с. 20-23).
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 9 ЖК України (ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року  у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
Згідно з частиною першою статті 106 ЖК України  повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК України ).
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Не зважаючи на заяви апелянта, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Інші доводи апеляційної скарги свідчать про довільне тлумачення стороною позивача положень Житлового та Цивільного Кодексів України, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві, КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району міста Києва», ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
 
Судді:                                                                   С.В. Лівінський,
 
Р.В. Березовенко,
 
Є.М. Суханова