ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/330/20 Справа № 205/9445/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів - Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом накладення арешту - відмовлено (а.с.32).

Не погодившись із ухвалою,  ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с.33-35).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд 1 інстанції виходив з того, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., однак позивачем не оспорюється право власності ОСОБА_4 набуте на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року. 

Однак із вказаними висновками суду колегія судів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
08 квітня 2019 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом накладення арешту. Як на підставу забезпечення позову заявник посилається, що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 квітня 2014 року квартири АДРЕСА_2 , оскільки відповідачами неправомірно укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , на теперішній час знято заборону на відчуження зазначеної квартири, отже, існує можливість здійснення відчуження квартири незаконними власниками. Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; а також шляхом заборони вчиняти певні дії.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
При цьому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову, який полягає у проведенні опису майна, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби – обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. (а.с.а.с.1-4,19-22).

За таких обставин, враховуючи, що квартира АДРЕСА_2 , є предметом спору, колегія суддів вбачає доцільність забезпечення позову задля реалізації в майбутньому акту правосуддя у випадку прийняття його на користь позивача.

Разом з тим, дотримуючись мети забезпечення позову та досягнення балансу інтересів сторін, співмірним та розумним заходом забезпечення позову суд вважає саме заборону будь-яким особам відчуження у будь-який спосіб квартири за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнивши частково заяву позивача.
При цьому підстави для накладення арешту на квартиру відсутні, виходячи з вищезазначено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи обставини справи в їх сукупності, беручи до уваги предмет спору і зміст заявлених позовних вимог, зважаючи на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5  є обґрунтованими, ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову підлягає скасуванню із постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року - скасувати і ухвалити нову.

Заяву  ОСОБА_1  про забезпечення позову - задовольнити частково.

Заборонити будь-яким особам відчуження у будь-який спосіб нерухоме майно: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 

В задоволенні іншої частини заяви - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: