ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«14» лютого 2020 року
м. Харків
справа № 644/6098/19-ц
провадження № 22ц/818/1578/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Бровченка І.О., Маміної О.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року в складі судді Черняка В.Г. 
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_3 з 30 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 21 січня 2014 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2012 року з нього стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі Ѕ частини від усіх видів його заробітку. На час ухвалення рішення суду сторони перебували у шлюбі та мешкали разом, і аліменти, отримувані ОСОБА_2 за цим рішенням, витрачались нею не лише на утримання дітей, а й на її власні та сімейні побутові потреби.

Зазначив, що з часу ухвалення рішення суду погіршився його матеріальний стан, оскільки у листопаді 2013 року він звільнився з роботи та тривалий час не міг знайти нове місце роботи, яке б давало йому можливість забезпечувати себе та сплачувати аліменти, внаслідок чого утворилась заборгованість з їх сплати. 
Вказав, що змінився і його сімейний стан, оскільки він розірвав шлюб з відповідачкою та уклав шлюб з ОСОБА_6 , що вимагає від нього матеріальної участі в утриманні нової сім`ї.

Зазначив, що у листопаді 2013 року відповідачка разом з їхніми дітьми та усім майном залишила житло, де вони були зареєстровані, та вибула до іншого місця проживання, адреса якого йому не відома. У зв`язку з чим, він не має змоги брати участі у вихованні дітей, виконанні батьківських обов`язків, спілкуванні з ними, але навіть за таких обставин усвідомлює свій обов`язок як батька щодо утримання дітей хоча б у мінімальному розмірі, передбаченому законом.

З урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 просив змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей – сина ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 , з Ѕ частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не врахував, що на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, мешкали разом, вели спільний побут, і саме ці обставини змусили його погодитися на такий розмір аліментів; що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів його сімейний стан двічі змінився, а саме у 2014 році він розлучився з відповідачкою, у 2019 році уклав другий шлюб з ОСОБА_7 та бере участь у вихованні та утриманні сина своєї дружини від першого шлюбу; що на теперішній час Ѕ частина його доходів перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку більш ніж у 4 рази, внаслідок чого обов`язок з утримання дітей фактично покладено лише на нього.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що наведені позивачем обставини щодо зміни його матеріального та сімейного стану, а саме, укладання іншого шлюбу, утримання дитини його теперішньої дружини, та неможливості приймати участь у вихованні дітей не є підставами для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів, тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  (а. с. 6).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітньої дочки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18 листопада 2011 року і до його досягнення дітьми повноліття. Під час розгляду справи відповідач проти позову не заперечував (а. с. 7).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 січня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Діти сторін після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю (а. с. 8).

Як вбачається з довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №268 комбінованого типу Харківської міської ради» від 13 грудня 2013 року № 285 діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вибули з комунального закладу з 08 листопада 2013 року згідно наказу № 210 (а. с. 15).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2015 року ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано такими, що втратили право проживання у жилому приміщенні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а. с. 12-14). 21 травня 2015 року ОСОБА_2 знято з реєстрації за зазначеною адресою, що підтверджується відомостями ГУДМС України в Харківській області від 08 серпня 2019 року (а. с. 23).

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що з 01 червня 2010 року він працював у Харківській обласній митниці, з 01 червня 2013 року прийнятий на посаду головного інспектора відділу контролю за переміщенням товарів Харківської митниці Міндоходів у порядку переведення з Харківської обласної митниці відповідно до статті 32, частини 2 статті 36 КЗпП України як такий, що був зарахований до кадрового резерву на цю посаду.

15 листопада 2013 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі його відмови від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, зі зменшенням строку відпрацювання у відповідності до пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України. 16 грудня 2013 року йому розпочато виплату допомоги по безробіттю Харківським міським центром зайнятості (а. с. 9-10).

З довідки Харківської митниці Міндоходів від 29 січня 2014 року вбачається, що за період роботи з 18 листопада 2011 року по 31 травня 2013 року у Харківській обласній митниці та з 01 червня 2013 року по 15 листопада 2013 року у Харківській митниці Міндоходів ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 92 244,62 грн та сума утриманих з неї аліментів склала 37 044,57 грн (а. с. 11).
На теперішній час ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням офіцера, серія НОМЕР_1 , та посвідченням учасника бойових дій, серія НОМЕР_2 (а. с. 17, 19). Наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_3 від 26 грудня 2017 року №86 він призначений командиром батареї (а. с. 17).

Згідно звіту про здійснені відрахування та виплати від 19 липня 2019 року № 498/ФС, виданого командиром військової частини НОМЕР_3 , із заробітної плати ОСОБА_1 здійснюються відрахування згідно виконавчого листа №2029/2-2863/11 від 07 червня 2012 року. За період з 01 березня 2019 року по 30 червня 2019 року йому нараховано заробітну плату у загальному розмірі 87 873,10 грн, з якої утримано 43 010,57 грн (а. с. 18).

02 березня 2019 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_10 (а. с. 16). ОСОБА_10 має сина від попереднього шлюбу – ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є ОСОБА_12 (а. с. 55).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. 

Отже, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів - але ці обставини підлягають доказуванню.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18.

Встановивши відсутність передбачених статтею 192 СК України підстав для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи його позовної заяви та апеляційної скарги щодо зміни сімейного стану не можуть бути взяті до уваги, оскільки укладення ним другого шлюбу та створення нової сім`ї самі по собі не свідчить про неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей від першого шлюбу у розмірі, визначеному рішенням суду від 27 лютого 2012 року.

Доказів того, що його дружина ОСОБА_13 та її син ОСОБА_11 , батьком якого у свідоцтві про народження вказаний ОСОБА_12 , перебувають на утриманні позивача, ним не надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, мешкали разом, вели спільний побут, та аліменти, отримувані ОСОБА_2 за рішенням суду, витрачались нею не лише на утримання дітей, а і на власні та сімейні побутові потреби, і саме ці обставини змусили його погодитися на стягнення з нього аліментів у розмірі Ѕ частки його доходів, однак такі обставини змінились, судова колегія відхиляє, оскільки аліменти характеризуються цільовим призначенням, тобто мають бути спрямовані лише на утримання дітей, незалежно від того, стягуються вони під час перебування їх батьків у шлюбі, чи після його розірвання. Відомостей щодо нецільового використання аліментів відповідачкою ОСОБА_1 не надав, з відповідними позовними вимогами до неї не звертався. Отже, вказані ним обставини щодо зміни сімейного стану, а саме розірвання шлюбу з відповідачкою, не є підставою для зміни розміру аліментів.

Твердження ОСОБА_1 , що підставою для зміни розміру аліментів є сам факт зміни сімейного стану, є необґрунтованими, оскільки розмір аліментів може бути зменшений судом у разі зміни сімейного стану, тобто такі зміни автоматично не є підставами для зменшення розміру сплачуваних аліментів. Факт того, що певні зміни у сімейному стані платника аліментів унеможливлюють сплату ним аліментів у раніше визначеному розмірі, підлягає доказуванню.

Посилання ОСОБА_1 на погіршення майнового стану, яке відбулося у листопаді 2013 року у зв`язку зі звільненням з роботи та утворенням заборгованості зі сплати аліментів, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки з позовом про зменшення аліментів позивач звернувся лише у 2019 році, тобто значно пізніше, ніж виникли обставини щодо зміни його матеріального стану. На даний час ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, отримує стабільний дохід, який дозволяє йому утримувати дітей.

Також, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що посилання позивача на неможливість приймати участь у вихованні дітей не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Таким чином, приймаючи до уваги, що сплата аліментів на двох дітей у розмірі Ѕ частини доходів позивача щомісячно не є надмірним тягарем для нього, а його зменшення не відповідає інтересам дітей, враховуючи баланс інтересів дітей та матеріальних можливостей батька, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_1 неспроможності сплачувати щомісячно аліменти на утримання дітей у розмірі, раніше визначеному рішенням суду.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягувати з нього аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не конкретизувавши спосіб стягнення у відповідності до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України: у певній частці від його заробітку або у конкретній твердій грошовій сумі, отже, суд взагалі позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги, сформульовані у такий спосіб. 

Разом з тим, виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів - в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі законом надано саме стягувачу, а не платнику аліментів. Тобто, позивач має право вимагати зменшення розміру аліментів, однак не зміни способу їх стягнення, оскільки право вибору способу стягнення аліментів згідно абзацу 2 частини 3 статті 181 СК України належить їх отримувачу.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зменшення розміру аліментів немає, оскільки, по – перше, відсутні докази наявності підстав для цього, а по-друге, у позивача відсутні правові підстави для зміни способу стягнення.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій та його апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                  І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.