20.01.20
22-ц/812/173/20
Єдиний унікальний номер справи 487/5566/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/173/20

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
за участі:
представника позивача – Безушко ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 23 жовтня 2019 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

27 серпня 2018 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі Банк) пред`явило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
06 липня 2005 року між АКБ інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_4  було укладено Кредитний договір № 205-Ф, за умовами якого, Банк зобов`язався надати і надав останній, кредитні кошти, у розмірі 35 000 дол. США, що за курсом, який діяв на той час, еквівалентно 176 925 гривням, зі зворотним зобов`язанням позичальника, сплачувати щомісяця відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з 14 % річних, та повернути позичені гроші в термін по 05 липня 2012 року. 
Того ж дня, на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань, між ним та Банком укладено Договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на підставі договору дарування від 17 червня 2005 року, а саме: чотирикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106,9 кв.м.
03 лютого 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №10605514000, якою, п. 1.3.4 виклали в іншій редакції, де строк сплати процентів та тіла кредиту здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця.
Взяті на себе зобов`язання Банк виконав у повному обсязі, перерахувавши обумовлену грошову суму, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, проте та виплати проводила нерегулярно, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
12 липня 2010 року Банком направлено на адресу позичальника - ОСОБА_4 та на адресу поручителя - ОСОБА_5 повідомлення про необхідність сплати боргу за зазначеним кредитним договором, який станом на 08 липня 2010 року становив 17 346,78 доларів США, без врахування нарахованої пені. Крім того, Банк повідомив відповідачів, що вважає термін дострокового повернення кредиту таким, що настав. 
Оскільки боржники в добровільному порядку не виконувала свої зобов`язання, 06 вересня 2010 року Банк звернувся до суду та пред`явив позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з них в солідарному порядку на користь Банку заборгованості за кредитним договором в сумі 163 268 гривень 79 копійок.
20 жовтня 2011 року, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва позов Банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 205-ф від 06.07.2005 року, в розмірі 163 268 гривень 79 копійок, з яких: 128 206 гривень 35 копійок - заборгованість по основному та простроченому тілу кредиту, 10 766 гривень 46 копійок - заборгованості по відсоткам, 24 295 гривень 98 копійок - пені.
Зазначене рішення набрало законної сили і позивач набув права на його примусове виконання.
Проте зазначене рішення тривалий час не виконувалось, у зв`язку з чим Банк звернувся до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, з відповіді якого стало відомо, що 18 травня 2018 року державним реєстратором, безпідставно проведено державну реєстрацію припинення обтяження №26221274, квартири АДРЕСА_2 , іпотекодержателем якої є АКІБ «УкрСиббанк».
З інформаційної довідки від 01 серпня 2018 року за № 132911555 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, стало відомо, що іпотечна квартира, за вищезазначеною адресою, відчужена та належить новому власнику ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що відповідач, придбавши квартиру, яка перебуває в іпотеці у Банку, набула статус іпотекодавця і має всі його прав та обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки; кредитні зобов`язання ОСОБА_4 досі не виконані, отже договір іпотеки не припинив свою дію, Банк просив - звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що виникла внаслідок невиконання умов кредитного договору № 205-ф від 06 липня 2005 року, у розмірі 52 627,86 доларів США, а саме: чотирикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106,9 кв.м., та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ЗУ "Про іпотеку" за початковою ціною 303 153 гривні.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року, справу прийнято до провадження після передачі з Заводського районного суду м. Миколаєва за належною підсудністю. 
Представником відповідача ОСОБА_3 , подано заяву про застосування позовної давності, у зв`язку з тим, що не зважаючи на рішення суду від 20.10.2011 року та вимогу від 12 липня 2010 року про дострокове повернення кредиту та дострокове стягнення заборгованості з позичальника, на строк дії кредитного договору (05.07.2012 року), з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся лише в 27.08.2018 року, тобто з пропуском позовної давності.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено за спливом позовної давності.
ПАТ «УкрСиббанк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду І інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом, що за наявності заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тягне за особою відмову у задоволенні позову.
       Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з таким висновками суду І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на законі. 
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивіль1ного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Оскаржене судове рішення ухвалено у повній відповідності з виписаним вище. 
Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2005 року між АКБ інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_4  було укладено Кредитний договір № 205-Ф, за умовами якого, Банк зобов`язався надати і надав останній кредитні кошти, у розмірі 35 000 дол. США, що еквівалентно 176 925 гривень, на строк до 05 липня 2012 року, зі зворотним зобов`язанням позичальника, сплачувати щомісяця відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з 14 % річних та тіло кредиту (а.с. 24-26). 
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 укладено Договір іпотеки від 06.07.2005, зареєстровано у нотаріальному реєстрі за № 571. За його умовами, ОСОБА_4 , передала в іпотеку банку, чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 106,9 кв.м., заставною вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін 303 153 гривень.
Згідно п. 1.2.2 зобов`язання по поверненню отриманого кредиту повинні бути виконані до 05.07.2012 року, а згідно п. 6.1. договору іпотеки - він діє з моменту нотаріального посвідчення і до повного виконання зобов`язань, що забезпечені іпотекою за цим Договором (а.с. 29-31). 
03 лютого 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №10605514000, якою, п. 1.3.4 виклали в іншій редакції, де строк сплати процентів та тіла кредиту здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця (а.с. 27).
12 липня 2010 року Банком направлено на адресу позичальника - ОСОБА_4 та на адресу поручителя - ОСОБА_5 повідомлення про необхідність сплати боргу за зазначеним кредитним договором, який станом на 08 липня 2010 року становив 17 346,78 доларів США, без врахування нарахованої пені (а.с. 100, 101), про те, що, Банк вважав термін дострокового повернення кредиту таким, що настав. 
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.   
Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.     
В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.
Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.   
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
       Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.
       Оскільки, ні позичальник, ні поручитель в добровільному порядку не виконали зобов`язання, Банк пред`явив позов про стягнення з них заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2011 року, був задоволений та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму заборгованості за кредитним договором від 06.07.2005 року, в розмірі 163 268 гривень 79копійок, яка складається з 128 206 гривень 35 копійок заборгованість по основному та простроченому тілу кредиту, 10 766 гривень 46 копійок заборгованості по відсоткам, 24 295 гривень 98 копійок пені. (а.с. 32).
Зазначене рішення набрало законної сили та на його виконання були видані виконавчі листи, які, через недбальство працівників Банку, так і залишилися не виконаними, а потім, взагалі зникли.
       Порушення зобов`язань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки передбачені ст. 611 ЦК, або такий  різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки визначені у статті 38 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним способом відновлення прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством, і за іпотекодержателем зберігається право на це майно і після переходу права власності на нього до іншої особи.
Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - протягом липня - серпня 2005 року в зазначені реєстри приватним нотаріусом були внесені записи про обтяження вказаної квартири за зазначеним договором іпотеки та накладено заборону на нерухоме майно (а.с. 118-129). 
25 червня 2018 року з відповіді ГТУЮ у Миколаївській області, Банку стало відомо, що 18.05.2018 року державним реєстратором Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндаровою А.Ф, проведено державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 - іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_2 , іпотекодавець ОСОБА_4 , іпотекодержатель АКІБ "Укрсиббанк" та погашено запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 3852294 (а.с. 33). 
Також під час службової перевірки встановлено, що державна реєстрація проведена по документам, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральним районним судом м. Миколаєва не ухвалювалося взагалі (а.с. 117).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу № 1844 від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Поліщук Л.В., право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 32), а, відповідно, до останньої перейшли права та обов`язки іпотекодавця, за договором іпотеки, укладеного на забезпечення кредитного зобов`язання ОСОБА_4 . 
Отже, Банк правомірно пред`явив вимоги до нового власника, оскільки відповідно до законодавства, набуваючи право власності на іпотечне майно, особа-набувач також бере на себе обов`язки, що випливають з іпотечного договору. 
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підстави та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначені у розділі V Закону України «Про іпотеку».
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.
Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.
Як вбачається матеріалів справи, 22 жовтня 2019 року, представником відповідача була подана заява про застосування позовної давності до заявлених вимог Банку (а.с.131-136). 
За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.
Як зазначено вище, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.10.2011 року позовні вимоги Банку до Позичальника, чиї зобов`язання були забезпечені іпотекою, про стягнення заборгованості за кредитним договором № 205-ф від 06 липня 2005 року, були задоволені. При цьому, вказаним рішенням встановлено, що позивачем в липні 2010 року була вручена вимога позичальнику про дострокове виконання усіх зобов`язань за договором.
Таким чином, ще з 12 липня 2010 року, пред`явивши названу вимогу про повне виконання кредитного договору, Банк змінив строк виконання кредитного зобов`язання, а, відповідно, позивач набув право на задоволення своїх вимог до позичальника, заборгованість якого була визначена судовим рішенням, за рахунок майна позичальника, у тому числі і за рахунок квартири, переданої ОСОБА_4 в іпотеку Банку, пред`явивши у встановлений цивільним законом строк даний позов.
Проте, цей строк було перервано, пред`явленням Банком позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором.
У разі невиконання рішення про стягнення боргу, Банк залишав за собою право на погашення боргу за рахунок переданого в іпотеку майна.
Таким чином, Банк повинен був пред`явити зазначений позов та задовольнити свої вимоги з погашення боргу починаючи з грудня 2011 року і до спливу позовної давності за ним. 
Згідно з частинами 3-5 статті 267 КПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позивачем не зазначено жодних поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
З урахуванням зміни строку дії основного зобов`язання, Банк був зобов`язаний подати до суду позов у строк до липня 2014 року (час закінчення строку дії основного зобов`язання), проте звернувся до суду з позовом лише у серпні 2018 року, тобто поза межами позовної давності.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що про зняття заборони на відчуження предмету іпотеки, на підставі неіснуючого рішення суду, іпотекодержателю стало відомо лише в червні 2018 року, то вони не беруться до уваги, оскільки Банком не надано доказів того, що рішення суду перебувало на виконанні, тобто, що весь цей час стягувачем вживалися заходи, щодо стягнення боргу з позичальника. 
Зазначене підтверджується довідкою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва від 10.01.2019 року, де згідно перевірки системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчий лист № 2-3327/201 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 боргу в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» не перебуває на виконанні виконавчої служби та до неї не надходив (а.с. 137). 
Колегія суддів приходить до висновку, що суд І інстанції вірно вважав, що Банком пропущено позовну давність за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим у його позові і слід відмовити.
За такого, апеляційну скаргу Банку слід залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва – без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 23 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                        П.П. Лисенко 

Судді:                                         О.І. Галущенко

                                                    Т.В. Серебрякова
________________________________________________________
Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.