Справа № 127/7910/19                                                                
Провадження № 22-ц/801/364/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 лютого 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
з участю секретаря судового засідання Кузьменко Б.І.,
розглянув у судовому засіданні в залі судових засідань №2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кудельського Андрія Анатолійовича 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року, ухвалене суддею Сичуком М.М., повний текст якого складено 12 грудня 2019 року
в справі №127/7910/19
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя
та зустрічним позовом ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідача)
про визнання особистої приватної власності на квартиру, 
встановив:
ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в обґрунтування якого посилався на те, що з 10.03.1999 вони з ОСОБА_1 проживали разом у фактичних шлюбних стосунках. Впродовж 20 років спільного сумісного життя мали дійсні шлюбні права та обов`язки подружжя, вели спільний бюджет, разом виховували дочку відповідача ОСОБА_3 .
Весь цей час дружина ОСОБА_1 працювала водієм трамваю Трамвайно-тролейбусного ДЕПО м. Вінниці, а тому мала житло в службовому гуртожитку, де вони разом з 1999 по 2014 роки проживали, а також перебувала в черзі осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Він же за час спільного сумісного проживання з відповідачем набув у власність й відчужив ряд об`єктів. 
Так, в 2000 році він продав належну на праві власності за договором дарування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 7500,00 доларів США, а отримані кошти інвестував у купівлю автобуса «Богдан», на якому працював та який продав у 2002 році. 
У 2006 році він із своїм знайомим ОСОБА_4 спільно придбали автомобіль MAN 19.414 FLT, який продали у 2007 році.
Від продажу цього автомобіля він отримав 11000 доларів США своєї частки, які зберігав для інвестування в поліпшення сімейних житлових умов, до моменту коли настане черга ОСОБА_1 на таке поліпшення. Відповідно з настанням черги ОСОБА_1 внесла зазначену суму від свого імені для інвестування в будівництво.
Далі з 28.09.2009 по 18.02.2014 він працював у м. Москва на підприємстві «Мосгортранс» й заробляв значні суми грошових коштів у валюті, які надсилав ОСОБА_1 
10.09.2010 вони з ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, проте подружнє життя не склалось і ОСОБА_1 подала до суду позов про розірвання шлюбу.
Вважає, що квартира АДРЕСА_2 , яка відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14.10.2010 зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 як така, що придбана за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин просив розділити між ним та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м. в рівних частках, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку квартири.
ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на квартиру, який мотивовано тим, що 10.09.2010 вони зареєстрували шлюб.
Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 а набута нею у зв`язку з укладенням договору № Л608 про участь у фонді фінансування будівництва від 30.06.2009, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Аркада».
Відповідно до п. 1.1 договору ОСОБА_1 на підставі Правил фонду фінансування будівництва за програмою УКБ Вінницької міської ради дала згоду на участь у ФФБ та передає кошти банку в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування. Відповідно до п. 1.9 договору об`єкт будівництва житловий будинок, що споруджується УКБ Вінницької міської ради за адресою: АДРЕСА_3 .
Заначений договір був укладений 30.06.2009, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . На виконання взятих на себе зобов`язань нею були внесені грошові кошти по договору № Л608 про участь у фонді фінансування будівництва від 30.06.2009 року.
Зазначає, що в спірну квартиру в період до укладення шлюбу з відповідачем інвестовано її особисті кошти, а отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру позивачем та реєстрація в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.10.2010 не можуть бути підставою для визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя.
Тому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Розділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м. в рівних частках та припинено право спільної сумісної власності.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кудельського А.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу із відповідачем, а тому не може бути поділена як об`єкт спільної сумісної власності. Крім того вважає, що для поділу майна як спільної сумісної власності подружжя, суду слід встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Павлов С.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кудельський А.А. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. 
Позивач ОСОБА_2 і його представник - адвокат Павлов С.С. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.
Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що з 10 вересня 2010 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2019 року.
30 червня 2009 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком "Аркада", відповідно до ЗУ "Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва № Л608 (далі –Договір)
Відповідно до п. 1.1 Договору ОСОБА_1 , на підставі Правил фонду фінансування будівництва за програмою УКБ Вінницької міської ради, дала згоду на участь у ФФБ та передає кошти банку в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування. 
Пунктом 1.9 Договору визначено, що об`єкт будівництва житловий будинок споруджується УКБ Вінницької міської ради знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 жовтня 2010 року та витягу про державну реєстрацію прав від 14 грудня 2010 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 . 
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Аналогічні положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності на речі, набуті за час шлюбу, крім речей індивідуального користування. 
Так, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Спір у даній справі виник тому, що право власності на об`єкт нерухомості – квартиру, було набуто за час шлюбу, тоді як договір про участь у фонді фінансування будівництва був укладений між ОСОБА_1 і АКБ Банк «Аркада» й частково виконаний до шлюбу.
З цих підстав відповідач ОСОБА_1 стверджує, що квартира є її особистою приватною власністю і реєстрація права власності на неї під час шлюбу не спричиняє виникнення спільної сумісної власності на неї.
Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апелянта з огляду на таке.
Згідно з статтею 182 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (червень 2009 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної реєстрації прав та підстави відмови в ній встановлювалися Законом України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Обов`язковій державній реєстрації підлягали речові права на нерухоме майно, що знаходяться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4 Закону №1952-IV).
Водночас відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України в редакції, що діяла на момент реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру в багатоквартирному будинку (жовтень 2010 року) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). 
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. 
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже право власності на спірну квартиру виникло в ОСОБА_1 з моменту його державної реєстрації, яка здійснена 04 грудня 2010 року, тобто в період її перебування в шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 7).
Відтак відповідно до частини 2 статті 60 СК України вважається, що зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом, в тому числі в постанові від 25.07.2018 по справі № 308/11958/14-ц.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відповідну презумпцію не спростувала й належних і допустимих доказів того, що виконання умов договору участі в фонді фінансування відбулося виключно за рахунок її особистих коштів, суду не надала.
Так, відповідач ОСОБА_1 дійсно впродовж серпня 2009 року – жовтня 2010 року дійсно внесла від свого імені кошти на виконання умов вищевказаного договору в загальній сумі 173 586 грн., що підтверджується копіями прибуткових касових ордерів (а.с. 89-98), а 19.11.2010 року між нею і АКБ «Аркада» укладено договір № Л608 про уступку майнових прав – майнових прав на об`єкт інвестування – квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 264 642 грн. (а.с. 83).
Будь-яких доказів про джерела походження даних коштів, як то заощадження, заробітна плата, чи відчуження іншого нерухомого і рухомого майна, суду не надано.
Проте заслуговують на увагу посилання позивача ОСОБА_2 про те, що джерелами фінансування участі в фонду будівництва були кошти, отримані ним від продажу автомобіля MAN, який в свою чергу був придбаний за рахунок коштів, отриманих від продажу в 2002 році квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.12.2002 (а.с. 123), показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Та обставина, що ОСОБА_2 почав спільно проживати з ОСОБА_1 в 1999 році крім показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтверджується також показами свідка ОСОБА_6 (дочки ОСОБА_1 ), яка показала, що ОСОБА_2 розпочав проживати спільно з нею та її матір`ю ще в 1999 році. 
В матеріалах справи наявна довідка № 0053, видана 16.05.2006 про те, що ОСОБА_2 дійсно проживав по АДРЕСА_5 з сім`єю ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , 1994 р.н. (а.с. 149).
Крім того, згідно з випискою про отримання грошових коштів ОСОБА_1 по системі «Аваль-Експрес» за період з 28.09.2009 по 18.04.2014, остання за відповідний період отримала грошові перекази від ОСОБА_2 на загальну суму 42300 долари США, частина з яких надійшли до придбання спірної квартири (а.с. 176-177).
У відповідний період часу ОСОБА_2 працював водієм в підприємстві «Мосгортранс», м. Москва, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с. 102-13).
Посилання апелянта на те, що позивач не довів використання вказаних кошт відповідачкою саме для придбання спірної квартири є безпідставним, з огляду на положення статті 60 СК України, конструкція якої свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. При цьому зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Використання зазначених коштів на інші, ніж придбання й облаштування спірної квартири, потреби, ОСОБА_1 не доведено.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження придбання спірної власності за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 , розмір цих коштів та джерело їх походження. Саме по собі посилання відповідача на те, що квартира була придбана нею до реєстрації шлюбу за її особисті кошти не підтверджені належними та допустимими доказами та не свідчать про те, що ці кошти були її особистою власністю.
Оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції відкидає як такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, посилання апелянта про те, що судом не встановлено факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно – квартира.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2010 року по 03 червня 2019 року, тоді як свідоцтво про право власності на квартиру видане 14 жовтня 2010 року, а державна реєстрація майна відбулась 14 грудня 2010 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі.
З таких підстав норми статті 74 СК України не підлягають застосуванню при вирішені спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Оскаржуючи судове рішення відповідач ОСОБА_1 стверджує про те, що спірна квартира не може бути поділена як об`єкт спільної сумісної власності, оскільки придбана до реєстрації шлюбу із позивачем, пов`язуючи цей момент із укладенням договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 30 червня 2009 року.
Таке твердження є безпідставним та ґрунтується на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального права, оскільки як вже вказувалося вище момент виникнення права власності пов`язується із проведенням державної реєстрації зазначеного права.
Укладення договору про участь у фонді будівництва зазначеного висновку суду першої інстанції не спростовує, оскільки саме по собі укладення такого договору не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на квартиру й моментом виникнення права власності є момент його державної реєстрації, а не укладення вищевказаного договору.
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки спірне майно було придбано сторонами у справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем на надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кудельського Андрія Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                                        Ю.Б. Войтко
       
                                                                               І.В. Міхасішин