22-ц/804/288/20 
                                                                                265/3035/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.

Суддя-доповідач: Попова С.А.

                              П О С Т А Н О В А

                                                           І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року                       місто Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   

головуючого судді      Попової С.А.,
суддів                            Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря     Сидельнікової А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження  

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 

на рішення Орджонікідзевського  районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 31 жовтня  2019 року, ухваленого у складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складено 06 листопада 2019 року, 

по цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
про усунення перешкод у користуванні та розпордяженні власністю, шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом, 
треті особи - ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Лівобережного району Маріупольської міської ради, 

    В С Т А Н О В И В: 

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 і її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в обґрунтування зазначила наступне. Позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . З 2013 року в квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 - цивільна дружина її сина ( ОСОБА_5 ) та діти відповідачки - ОСОБА_3 , 2004 року народження, ОСОБА_4 , 2010 року народження. В травні 2018 року відповідачка з дітьми фактично виїхала до іншого місця проживання, і з цього часу вони не проживали в квартирі, їх речей в квартирі № 24 немає. Просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування зазначеною квартирою в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Орджонікідзевського  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що: відповідачка із своїми неповнолітніми дітьми були зареєстровані і проживали у спірній квартирі з 2013 року на законних підставах; факт непроживання ОСОБА_2 із дітьми у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами, а саме неприязними стосунками між сторонами, що унеможливило постійне спільне проживання останніх. Підстави для позбавлення відповідачки із неповнолітніми дітьми прав користування займаним жилим приміщенням відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В  апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду  обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що: відповідачка із своїми дітьми не є її родичами - ОСОБА_2 не є невісткою, а діти ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не є онуками власниці; відповідачка не набула самостійного права на житло; не підтвердився факт бійок, влаштованих позивачкою та її чоловіком; не є такими, що відповідають дійсності обставини створення нею нетерпимих умов для спільного проживання, оскільки саме син був засуджений за побиття свого батька ОСОБА_8 у квітні 2019 року; висновок суду про те, що дітям ніде проживати, спростовується наявністю у ОСОБА_2 власного майна - будинку АДРЕСА_3 , придбаного відповідачкою у січні 2018 року; суд не захистив її право власності і не усунв перешкоди в користування жилим приміщенням шляхом визнання відповідачки із дітьми такими, що втратили право користування її власною квартирою. Відмова у задоволенні її позову є незаконною. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження. 
Справа розглядається за участі позивача ОСОБА_1 і її представника - ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги; відповідача ОСОБА_2 , що представляє свої інтереси і інтереси своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та третьої особи ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення скарги; представника Служби  у справах дітей Лівобережного району Маріупольської міської ради - Мамаєвої С.В., яка  інтересах неповнолітніх дійтей заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності: позивачеві ОСОБА_1 (? частина) і залученому у якості третьої особи - ОСОБА_5 (? частина)  (а.с.5). 
В зазначеній квартирі № 24 , окрім співвласниці ОСОБА_1 ,  зареєстровані з вересня 2013 року: ОСОБА_2 і її неповнолітні діти -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 28, 90, 103). Батьком дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є співвласник спірної квартири - ОСОБА_5   (а.с. 20-21).
ОСОБА_2   і ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.07.2019р. (а.с. 55).
Відповідачка із своїми дітьми з травня 2018 року не проживає в квартирі за місцем своєї реєстрації, що вбачається з інформації КСН «Успеновка» (а.с. 8).  
У червні 2018 року і травні 2019 року відповідачка зверталась до органів Національної поліції з приводу нанесення їй ударів та побоїв з боку позивачки та її чоловіка - ОСОБА_8 (батька третьої особи - ОСОБА_5 ).  
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради у своєму висновку від 24.09.2019р. висловив неможливість визнання неповнолітньої дитини відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням за спірною адресою, оскільки ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні ними житлом, через що ОСОБА_2 із своєю сім`єю виїхала з цього помешкання у травні 2018 року (а.с. 73-74). 

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Вивчивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.
За змістом ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно із ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. 
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом (ст. 310 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
За положеннями ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку,  передбачених законом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, якими вмотивовано позов, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В суді першої інстанції позивачка пояснювала (а.с. 62), що її син із невісткою ОСОБА_2 перебуває у цивільному не зареєстрованому шлюбі понад 17 років. На момент вселення відповідачки із дітьми вона не заперечувала проти її проживання, зареєструвавши їх в помешканні. У 2017 році в родині сталася сварка із сином. На фоні виниклих неприязних між ними відносин відповідачка із сином і дітьми пішли з квартири на іншу квартиру, забрали практично всі речі, залишил деякий одяг, сервант. 
Відповідачка в суді першої інстанції пояснювала (а.с. 64), що у травні 2018 року вона із дітьми і чоловіком пішли зі спірної квартири, оскільки позивачка створювала несносні умови для проживання: перешкоджала пересуванню по кухні, ображала її з дітьми, а свекор її бив. В квартирі залишились їх речі, одяг, посуд, меблі.
Як пересвідчилась колегія суддів, суд першої інстанції врахував, що вселення ОСОБА_2 із неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у спірне жиле приміщення у 2013 році відбулося на законних підставах як членів сім`ї співвласників квартири ( ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ). В ході розгляду справи не здобуто відомостей про домовленість між співвласником спірної квартири ОСОБА_1 і відповідчкою ОСОБА_2 на вселення останньої із своїми дітьми на умовах строковості. Колегія суддів з наданих пояснень і зібраних по справі матеріалів впевнилася в наявності між сторонами неприязних стосунків з обопільними звинуваченнями у спричиненні побоїв, мордування, і тим самим створенням неможливих умов для постійного спільного проживання двох сімей, зокрема сім`ї ОСОБА_2 із її чоловіком ОСОБА_5 та  дітьми. Тож, схвальним є висновок суду, що при таких обставинах тимчасової відсутності відповідачки їз дітьми з поважних причин за ними зберігається право на житло.
Суд вважав доведеними обставини і, беручи до уваги зібрані по справі докази, колегія суддів з цим погоджується, що ОСОБА_2 із неповнолітніми доньками ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з травня 2018 року не проживали у спірному приміщенні з поважних причин, зважаючи на: пояснення сторін і свідчення ОСОБА_13 , котрі повідомили суду про обставини залишення квартири відповідачами через сварки, тобто не за волею відповідачів, а також про виниклі в родині неприязні стосунки в сім"ї між позивачкою ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_8 , з одного боку, та відповідачкою ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_5 , з іншого боку. Дані обставини, як погоджується колегія суддів, унеможливили проживання відповідачів у спірному помешканні. 
Зазначені обставини підтверджені і наданими позивачкою до суду апеляційної інстанції документами з приводу обопільних звинувачень сторін у спричиненні тілесних ушкоджень, що триває з 2017 року. Отже, факт непроживання відповідачки з дітьми в спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами.
В контексті ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, співвласниця в ? частині квартири № 24 ОСОБА_1 вправі вимагати захисту своїх прав саме в обсязі належної їй на праві власності частини житла.  
Втім, доводи позивачки в апеляційній скарзі щодо наявності правових підстав для визнання відповідачки із дітьми такими, що втратили право користування її власною квартирою, не є слушними з правової точки зору, оскільки позивач ОСОБА_1 є власником лише ? спірної квартири, а власником іншої ? частини цієї квартири є чоловік відповідачки - ОСОБА_5 , який не солідаризується із позицією відповідачки щодо позбавлення його дружини ОСОБА_2 і його дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права на житло в цьому спірному помешканні.   
Доводи апеляційної скарги позивачки із запереченнями, що відповідачка із дітьми не є її родичами і членами сімї, спростовуються: зазначенням самою позивачкою у змісті позову, що ОСОБА_2 є цивільною дружиною її сина ОСОБА_5 і факту їх спільного проживання без реєстрації шлюбу понад 17 років (а.с. 2зв.) та укладення між ними шлюбу 02.07.2019р. (а.с. 55), відомостями особового рахунку (а.с. 103), де відповідачка вказана як невістка позивачки, а також свідоцтвами про народждення дітей ОСОБА_4   і ОСОБА_3 (а.с. 20-21), де батьком дітей вказаний син позивачки - ОСОБА_5 , який є співвласником спірної квартири № 24 . 
В розумінні ч.ч.1, 2 ст. 11, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , як онуки, тобто члени сім`ї співвласника жилого приміщення ОСОБА_1 (а.с. 90, 103), мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з позивачкою і, з урахуванням висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради та встановлених у справі обставин, не можуть бути протизаконно позбавлені права на це житло. 
Відтак, маючи в силу ч. 2 ст. 310 ЦК України право на вільний вибір місця проживання, в тому числі і квартирі, частка якої належить чоловікові, відповідачка із своїми неповнолітніми дітьми не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням в цій квартирі.
Факт придбання відповідачкою жилого будинку у січні 2018 року (а.с. 75-78), на що звертає в апеляційній скарзі увагу позивачка, не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 із дітьми права на жиле приміщення в квартирі, власником ? частини якої є позивачка ОСОБА_1 , яке ОСОБА_2 набули у 2013 році на законних підставах, але не можуть реалізувати з травня 2018 року через поважні причини - неприязні стосунки в родині, що зашкоджують іх проживанню в спірному помешканні.  
Спірні питання в родині з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам (чим вмотивовано озвучену позивачкою позицію в суді першої і апеляційної інстанцій), можуть бути вирішені іншим шляхом (напр. поділом особистих рахунків тощо). 
Наведена у змісті апеляційної скарги судова практика Верховного Суду України у справі № 6-158цс14, стосується інших обставин, аніж у даній справі за позовом ОСОБА_1 , а саме, стосуються похідного права членів сім`ї колишнього власника житла при його зміні на нового власника. Відтак, доводи в даній частині скарги не є відносними до справи.  
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поважних причин відсутності відповідачів в місці постійного проживання, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання їх такими, що втратили право на житло, гарантоване ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України.  
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивачки, як така, що не спростовує правильності висновків суду, підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення, як законне і обґрунтоване, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий             С.А.Попова

Судді                                  Л.М.Кочегарова

                                              Т.Б.Ткаченко