П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/3990/19	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
при секретарі – П`ятіній В.В.,

за участю представника позивача          Висоцького В.Е.
представника відповідача          Щура А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю “ЛИМО” та Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю “ЛИМО” до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.06.2019 за № 0030511401, –

                                   ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2019 року ТОВ “ЛИМО” звернулось з вищевказаним адміністративним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що в період з 23.04.2019 по 16.05.2019 Головним управління Державної фіскальної служби в Одеській області було проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛИМО» (далі – ТОВ «ЛИМО»). За результатами перевірки відповідачем було винесено акт № 991/15-32-14-01/22450761 від 23.05.2019 та на підставі цього акту прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 24.06.2019 № 0030511401.
Однак, ТОВ «ЛИМО» вважає його протиправним, оскільки позивач, не погоджуючись з висновками акту направив на адресу відповідача заперечення до акту в якому просив повідомити у порядку встановленому пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України про місце та час розгляду даних заперечень. Проте відповідач н не повідомив ТОВ «ЛИМО» про місце і час проведення розгляду заперечень до акту перевірки, а також не надіслав свою відповідь щодо результатів розгляду таких заперечень. При цьому з огляду на текст оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0030511401 від 24.06.2019, воно прийнято на підставі акту перевірки № 991/15-32-14-01/22450761 від 23.05.2019 та саме з урахуванням відповіді на заперечення від 19.06.2019 № 13224/10/15-32-14-01-10, яку позивач на момент звернення до суду так і не отримав. Отже, посадові особи Головного управління ДФС в Одеській області на думку позивача порушили процедуру розгляду заперечень до акта перевірки, так і право позивача, як платника податків, взяти участь у їх розгляді, а отже оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі недопустимих доказів, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, позивач зазначав, що висновки представників відповідача щодо заниження податку на додану вартість та щодо нереальності господарських операцій між ним та його контрагентами є безпідставними. Так позивач зазначав, що ним на підставі договорів сплачувались кошти на користь контрагентів, що підтверджується наданими при перевірці платіжними дорученнями. Крім того, ТОВ «ЛИМО» надало до перевірки усі первинні документи, які підтверджують факти здійснення господарських операцій між ним та його контрагентами, а оскільки саме аналіз первинних документів має вирішальне значення для встановлення факту здійснення господарської операції та визнання або не визнання витрат понесених суб`єктом господарювання в такій операції, позивач вважає, що висновки відповідача щодо нього не ґрунтуються на належних, достовірних та достатніх доказах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 01 листопада 2019 року визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області 24.06.2019 за № 0030511401 в частині, що перевищує суму податкового зобов`язання з ПДВ – 104 297, 90 грн та штрафу 26 074 грн.
Стягнув з Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська 5 код 39398646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛИМО” витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 751, 32 грн сплачені за квитанцією № 21486292 від 03.07.2019.
В решті позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ТОВ “ЛИМО” подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- порушення податковим органом встановленої процедури розгляду заперечень до Акту перевірки та права платника податків брати участь у їх розгляді;
- посилання на рішення Вищого адміністративного суду України 2012-2013 років;
- вирок Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 у справі № 757/24218/17-к є неналежним доказом.
Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині задоволення позову, Головне управління ДФС в Одеській області подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- податкова інформація, на підставі якої останній формулював свої висновки надходила від Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області по ТОВ "Дронт", від Головного управління ДФС у Рівненській області по ТОВ "Сонаріс", від Головного управління ДФС у Рівненській області та Броварської ОДПІ управління аудиту ГУ ДФС у Київській області по ТОВ "Лексея", від Маріупольської ОДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Донецькій області по ТОВ Делл Ком";
- дефектність оформлених документів від зазначених контрагентів.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИМО» зареєстроване Юридичним департаментом Одеської міської ради 03.10.1995 за № 04056776Ю0020667.
Основними видами діяльності позивача за КВЕД є: різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю; діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний); будівництво житлових і нежитлових будівель.
В період з 23.04.2019 по 16.05.2019 на підставі наказу начальника ГУ ДФС в Одеській області від 08.04.2019 № 2623 та направлень на перевірку від 22.04.2019 року №№ 2711/14-01 - 8605/14-01, посадовими особами ГУ ДФС проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ЛИМО» з питань дотримання податкового законодавства, валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування іншого законодавства з 01.01.2016 по 31.12.2018.
За наслідками перевірки податковим органом було складено акт від 23.05.2019 № 991/15-32-14-01/22450761 у висновках якого зазначено про порушення позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, частини «а» пункту 198.1 статті 198, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-У1 (із змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на додану вартість у суму 304 369 грн, у т.ч. за травень 2016 року на суму 6 383 грн, за серпень 2016 року на суму 7 940 грн, за грудень 2016 року на суму 106 956 грн, за лютий 2017 року на суму 48 246 грн, за березень 2017 року на суму 42 931 грн, за квітень 2017 року на суму 8 605 грн, за липень 2017 року на суму 49 973 грн, за грудень 2017 року на суму 210 грн, за жовтень 2018 року на суму 14 926 грн, за листопад 2018 року на суму 14 876 грн та за грудень 2018 року на суму 3 293 грн.
З актом перевірки позивач не погодився, в зв`язку з чим 07.06.2019 надав на адресу ГУ ДФС в Одеській області письмові заперечення до акту перевірки від 26.05.2019 за № 991/15-32-14-01/22450761 та просив відповідача повідомити про дату та місце розгляду заперечень для забезпечення участі представника позивача.
Водночас Головне управління ДФС в Одеській області розглянуло письмові заперечення позивача без повідомлення про дату та місце розгляду заперечень та надало відповідь на заперечення від 19.06.2019 № 13224/10/15-32-14-01-10, якою залишило висновки акту перевірки без змін.
На підставі вищезазначеного акту перевірки та відповіді на заперечення від 19.06.2019 № 13224/10/15-32-14-01-10 головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення №0030511401 від 24.06.2019, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 380 461,00 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 304 369, 00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 76 092, 00 грн
Вказані вище порушення Податкового кодексу України були встановлені посадовими особами ГУ ДФС в Одеській області по господарським відносинам позивача зі своїми контрагентами-підприємствами, що надавали позивачу товари, протягом періоду, що перевірявся, а саме: ТОВ «Інтер Стайлінг», ТОВ «Дронт», ТОВ «Сонаріс», ТОВ «Лексея», ТОВ «Делл Ком» та ТОВ «Солді Теннері».
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з правомірності формування позивачем податкового кредиту на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з ТОВ «Інтер Стайлінг», ТОВ «Сонаріс», ТОВ «Лексея», ТОВ «Делл Ком» та ТОВ «Солді Теннері» на загальну суму 200 071,00 грн.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
На підставі пункту 75.1 статті 75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За правилами пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України, у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу. У разі якщо платник податку виявив бажання взяти участь у розгляді його заперечень до акта перевірки, контролюючий орган зобов`язаний повідомити такого платника податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень, але не пізніше ніж за два робочих дні до дня їх розгляду.
У разі якщо платник податків виявив бажання брати участь у розгляді його заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів, зазначивши про це в запереченні та/або листі про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний повідомити такому платнику податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень та/або листа про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду. Повідомлення має бути надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Участь керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу у розгляді заперечень платника податків до акта перевірки є обов`язковою. Такі заперечення є невід`ємною частиною акта (довідки) перевірки.
Згідно з пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Відповідно до пункту 86.8 статті 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
В ході судового розгляду встановлено, що заперечення на акт від 23.05.2019 № 991/15-32-14-01/22450761 з доданими документами податковим органом отримано 07.06.2019, з проханням Товариства повідомити про дату розгляду заперечень на акт перевірки податковим органом, оскільки представник Товариства бажав брати участь у їх розгляді, однак відповідач заперечення розглянув без поінформування скаржника про дату розгляду.
Отже, податковий орган порушив пункт 86.7 статті 86 Податкового кодексу України, зокрема не повідомлення про місце і час такого розгляду.
Однак, з огляду на зміст заперечень та додатків до нього, ухвали від 23.01.2018 Приморського районного суду по справі № 522/24494/18 та від 09.02.2017 Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/2155/17 додані до заперечень відповідачем враховані та їм дана оцінка.
За змістом частини 2 статті 3 та частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З огляду на те, що податковий та бухгалтерський облік ведеться на підставі документів, то не повідомлення представника позивача про час та місце розгляду його заперечень не є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним податкового повідомлення-рішення, та Податковий кодекс України такої норми не містить.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 510/2198/16-а від 20.06.2019 щодо наслідків порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.
Стосовно обґрунтованості висновків акту перевірки від 23.05.2019 № 991/15-32-14-01/22450761 та правомірності податкового повідомлення-рішення від 24.06.2019 № 0030511401, колегія суддів зазначає таке.
На підставі підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
За правилами пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
За змістом пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
На підставі пунктів 201.1, 201.4 статті 201 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товару (послуг).
За правилами 201.10 статті 201 Кодексу податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з пунктом 201.6 статті 201 Кодексу встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Отже, податкова накладна є документом, що підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.
Приписами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тому витрати підприємства для цілей оподаткування податком на прибуток, а податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість повинні бути підтверджені первинними документами, що відображають реальність господарської операції, та є підставою для формування податкового обліку платника податків.
В ході судового розгляду встановлено, що до складу податкового кредиту з ПДВ в оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню № 0030511401 від 24.06.2019 увійшли суми коштів, сплачених позивачем наступним контрагентам:
- ТОВ «Інтер Стайлінг» сума ПДВ 16 981,69 грн відповідно до податкових накладних від 16.05.2016 № 60 (сума ПДВ 8 251,24 грн), від 08.08.2016 № 14 (сума ПДВ 5 626,17 грн), від 08.08.2016 № 15 (сума ПДВ 3 104,28 грн);
- ТОВ «Дронт» сума ПДВ 104 297,90 грн відповідно до податкових накладних від 19.12.2016 №№ 200 (сума ПДВ 12 437,70 грн), 199 (сума ПДВ 72 738,99 грн), 198 (сума ПДВ 19 121,21 грн);
- ТОВ «Сонаріс» сума ПДВ 54 028,96 грн відповідно до податкових накладних від 03.02.2017 №№ 2 (сума ПДВ 48 245,60 грн) 3 (сума ПДВ 5 783, 36 грн);
- ТОВ «Лексея» сума ПДВ 45 752,69 грн відповідно до податкових накладних від 10.03.2017 № 40 (сума ПДВ 14 333,82 грн), від 24.03.2017 №157 (сума ПДВ 8 761,27 грн), від 24.03.2017 №158 (сума ПДВ 22 657,60 грн);
- ТОВ «Делл Ком» сума ПДВ 49 973,18 грн відповідно до податкових накладних від 21.07.2017 №№ 1009 (сума ПДВ 11 190, 23 грн), 1008 (сума ПДВ 28 077,47 грн), 1007 (сума ПДВ 10 705, 48 грн);
- ТОВ «Солди Теннері» сума ПДВ 33 335,00 грн відповідно до податкової накладної від 03.10.2017 №1 (сума ПДВ 33 335,00 грн) з метою закупівлі товарів, зокрема сходів з мармуру, підсходів з мармуру, плит гранітних, стальні елементи будівель товстолистової сталі, верстат каменеобробний обрізний тощо.
Між ТОВ «Інтер Стайлінг» (продавцем) та ТОВ «ЛИМО» (покупцем) укладено усний договір, на виконання до якого, як вбачається з видаткових накладних, податкових накладних, рахунку на оплату та платіжних доручень, продавець передав у власність покупця товар, зокрема пам`ятники, постаменти тощо, а покупець відповідно прийняв його та оплатив.
Між ТОВ «Сонаріс» (продавцем) та ТОВ «ЛИМО» (покупцем) укладено договір поставки №1/02 від 01.02.2017, згідно з пунктами 1.1, 1.5, 2.1, 3.1 наведеного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця гранітні вироби, а покупець – прийняти та оплатити його в строки та порядку, передбаченими договором. Ціни на товар, що є предметом цього Договору, включно з транспортними витратами є договірними і дорівнюють звичайним цінам. Продаж товару здійснюється за видатковою накладною у порядку передбаченим зазначеним договором. Товар передається та приймається уповноваженими представниками сторін на підставі видаткової накладної.
Між ТОВ «Лексея» (продавцем) та ТОВ «ЛИМО» (покупцем) укладено договір поставки № 0103-1 від 01.03.2017, згідно з пунктами 1.1, 1.5, 2.1, 3.1 наведеного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця гранітні вироби, а покупець – прийняти та оплатити його в строки та порядку, передбаченими договором. Ціни на товар, що є предметом цього Договору, включно з транспортними витратами договірними і дорівнюють звичайним цінам. Продаж товару здійснюється за видатковою накладною у порядку передбаченим зазначеним договором. Товар передається та приймається уповноваженими представниками сторін на підставі видаткової накладної.
Між ТОВ «Делл Ком» (продавцем) та ТОВ «ЛИМО» (покупцем) укладено договір поставки № 03-07/2017 від 01.07.2017, згідно з пунктами 1.1, 1.5, 2.1, 3.1 наведеного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця будівельні матеріали, та металеві вироби, а покупець – прийняти та оплатити його в строки та порядку, передбаченими договором. Ціни на товар, що є предметом цього Договору, включно з транспортними витратами договірними і дорівнюють звичайним цінам. Продаж товару здійснюється за видатковою накладною у порядку передбаченим зазначеним договором. Товар передається та приймається уповноваженими представниками сторін на підставі видаткової накладної.
Між ТОВ «Солди Теннері» (продавцем) та ТОВ «ЛИМО» (покупцем) укладено договір поставки № 0109-1 від 01.09.2017, згідно з пунктами 1.1, 1.5, 2.1, 3.1 наведеного договору продавець зобов`язується передати у власність покупця будівельні матеріали, та металеві вироби, а покупець – прийняти та оплатити його в строки та порядку, передбаченими договором. Ціни на товар, що є предметом цього Договору, включно з транспортними витратами договірними і дорівнюють звичайним цінам. Продаж товару здійснюється за видатковою накладною у порядку передбаченим зазначеним договором. Товар передається та приймається уповноваженими представниками сторін на підставі видаткової накладної.
Факт отримання ТОВ «ЛИМО» товарів за вищезазначеними договорами та сплати відповідних грошових коштів за отримані товари, у т.ч. і сум ПДВ, підтверджуються належним чином оформленими та підписаними сторонами документами: податковими накладними, видатковими накладними, рахунками на оплату, платіжними дорученнями, витягами з Єдиного реєстру податкових накладних.
Проте, з акту перевірки, контролюючий орган з посиланням на наявну в нього податкову інформацію відносно контрагентів позивача, дійшов висновку про неможливість виконання ними цих господарських операцій, оскільки у зазначених підприємств відсутні документальні підтвердження щодо рівня освіти, кваліфікації, професіональних значень, численності та фахової належності робітників, у зв`язку з неможливістю встановлення та підтвердження відповідності наявних трудових ресурсів виконанню оформлених господарських операцій, нереальність продажу ідентифікованого товару/послуг за номенклатурою, відмінною від номенклатури попередньо придбаним товару/послуг за відсутності придбання товару/послуг, що продано, від інших постачальників або відсутності формування відповідного активу внаслідок власного задекларованого виробництва товару/послуг, відсутності інформації про власні або орендовані фонди, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, нереальність здійснення операцій, відсутність будь-якої інформації про зберігання товарів, відсутність інформації про транспортування, за даними ЄРПН відсутні операції щодо оренди та зберігання придбаного майна, працювала незначна кількість працівників тощо, а отже ТОВ «ЛИМО» для визнання податкового кредиту не підтверджено господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами які відображають реальність таких операцій.
Колегія суддів погоджується з висновком суджу першої інстанції, що висновки акту перевірки щодо вказаних контрагентів є передчасними та такими, що спростовуються фактичними обставинам справи.
Так, наявність певної інформації, одержаної від інших підрозділів податкової служби чи з інформаційних систем Державної фіскальної служби, що не оформлена рішеннями суб`єкта владних повноважень, не є юридичним фактом та утворює лише підставу для перевірки такої інформації. Зазначена податкова інформація може, на думку суду, породжувати певні сумніви у посадових осіб контролюючого органу щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що платнику податків його контрагентами товари не постачались. Використання відповідачем при визначенні порушень платнику податків (що мають наслідком збільшення податковим органом податкових зобов`язань цього платника) лише податкової звітності не є належним способом діяльності суб`єкта владних повноважень позивача у відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України.
Жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у контрагентів ТОВ «ЛИМО» матеріальних ресурсів податковим органом не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.
До того ж, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство позивача перевіряти наявність таких ресурсів у контрагентів та формувати податковий кредит лише за їх наявності.
Слід зазначити, що сама по собі відсутність у контрагентів транспортних засобів, нерухомого майна, земельних ділянок, певної кількості персоналу, не можуть являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.
Чинним законодавством не регламентовано питання щодо кількості штатних працівників, або інших обов`язкових ресурсів для здійснення певного виду господарської діяльності, а податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, що встановлював порушення з боку позивача, не зазначено ні в акті перевірки, ні у відзиві на адміністративний позов, яка кількість зазначених ресурсів є достатньою, на його думку, для здійснення господарських операцій.
Водночас в ході судового розгляду податковим органом не було висловлено будь-яких зауважень до форми складання та змісту первинних документів, наданих позивачем на обґрунтування фактичності виконаних господарських операцій. Висновки відповідача ґрунтуються лише на результатах інформації, щодо контрагентів позивача, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді.
Також варто зауважити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 815/2946/13-а , від 17.04.2018 у справі № 820/475/17.
Слід зазначити, що при вирішенні податкових спорів суд виходить із презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Подання платником податку до контролюючого органу усіх належно оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.
Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас таких доказів податковим органом в акті перевірки не наведено та реальність виконання господарських операцій позивача з контрагентами не спростовано. ГУ ДФС в Одеській області не наведено також жодних належних доказів на підтвердження того, що визначені умови договорів не виконано.
Можливі порушення податкового законодавства з боку контрагентів позивача не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про наявність таких порушень з боку ТОВ «ЛИМО», а також про відсутність у позивача, як покупця послуг, права на здійснення господарських витрат та формування податкового кредиту з ПДВ, а тому не позбавляють позивача права на їх відображення у податковому обліку.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12.06.2018 у справі № 802/1155/17-а.
Жодних доказів того, що позивач діяв без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість з даними контрагентами, представниками відповідача до суду не надано.
Так, в акті перевірки відсутні відомості про визначення вищезазначеним контрагентам позивача сум податкових зобов`язань у зв`язку із ухиленням від сплати податків та зборів, винесення вироків посадовим особам за фактами ухиляння від сплати податків в результаті конкретних господарських операцій, або будь-які інші відомості, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.
Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено посилання податкового органу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2018 по справі №522/24494/18 в якій зокрема зазначено про те, що контрагент позивача, а саме ТОВ «Інтер Стайлинг» віднесений до списку підприємств з яким інше підприємство відображало у бухгалтерському та податковому обліку проведення недійсних операцій, оскільки такі обставини, зафіксовані в процесуальній ухвалі суду, і є лише твердженнями працівників правоохоронних органів покладених в обґрунтування заяви про накладення арешту на майно та речі вилученні у ході проведеного 16.01.2018 обшуку в приміщеннях за місцем розташування ТОВ «Спеціальні Технології».
Водночас, ані ревізором-інспектором в акті перевірки, ані представником відповідача в судовому засіданні не доведено, що в межах вищевказаного кримінального провадження досліджувалися саме господарські відносини ТОВ «Інтер Стайлинг» з ТОВ «ЛИМО» .
Представниками ГУ ДФС В Одеській області до суду також не надано копії вироку суду, яким встановлена протиправна діяльність ТОВ «Інтер Стайлинг» або його посадових осіб.
Аналогічна оцінка надається і посиланню представників відповідача на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 № 759/2155/17 та на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2018 по справі № 522/24494/18, як на докази правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та обґрунтованості висновків акту перевірки.
Отже, з огляду на надання позивачем всіх первинних документів, що стосуються господарських операцій за участі контрагентів ТОВ «ЛИМО», які фактично підтверджують їх реальне здійснення і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання послуг та матеріалів для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання товарів та послуг в господарській діяльності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з ТОВ «Інтер Стайлінг», ТОВ «Сонаріс», ТОВ «Лексея», ТОВ «Делл Ком» та ТОВ «Солді Теннері» на загальну суму 200 071,00 грн.
Щодо формування податкового кредиту з ПДВ по податковим накладним складеним контрагентом позивача ТОВ «Дронт», варто вказати таке.
З акту перевірки вбачається, що фактичну поставку оформлено видатковими накладними 19.12.2016 на загальну суму ПДВ 104 297, 90 грн між позивачем та його контрагентом ТОВ «Дронт».
В ході судового розгляду встановлено, що 01.12.2016 між ТОВ «ЛИМО» (як покупцем) та ТОВ «Дронт» (як продавець) укладено договір поставки № 01/12 відповідно до пунктів 1.1-1.3 якого продавець зобов`язується передати у власність покупця будівельні матеріали, а покупець прийняти та оплатити його в строки та порядку, передбаченим договором.
Також встановлено, що позивач в грудні 2016 року в декларації з податкових зобов`язань з ПДВ в розмірі 625 787, 38 грн відобразив суму ПДВ 104 297,90 грн зазначену в податкових накладних виписаних продавцем ТОВ «Дронт» від 19.12.2016 №№ 200 (сума ПДВ 12 437, 70 грн), 199 (сума ПДВ 72 738, 99 грн), 198 (сума ПДВ 19 121, 21 грн) по договору поставки № 01/12 від 01.12.2016.
З вищенаведеного договору убачається, що він підписаний Директором ТОВ «Дронт» Бучак Я.В.
Водночас, вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 757/24218/17-к який набрав законної сили 09.01.2018 встановлено, що директор ТОВ «Дронт» ОСОБА_1 вчинила пособництво у фіктивному підприємству, тобто сприяла іншим співучасникам у купівлі суб`єкта підприємницької діяльності з метою покриття незаконної діяльності, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 25 частини 1 статті 205 КК України.
За змістом частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов`язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.
Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.
Відтак, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.
На підставі статті 205 Кримінального кодексу України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.
За правилами цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб`єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства виключно з метою здійснення злочинної діяльності.
Згідно з рішенням Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 2а-7075/12/2670 статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Відтак, документи складені ТОВ «Дронт» не можна вважати такими, що підтверджують фактичне здійснення господарської операції, оскільки показники податкового обліку підприємства позивача по даним відносинам не підтверджені у встановленому законом порядку, беручи до уваги обставини, встановлені вироком суду, який набрав законної сили, зокрема те, що засновники/директора таких контрагентів визнані винними у скоєні злочину передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення № 0030511401 від 24.06.2019 є протиправним та підлягає скасуванню в частині, що перевищує суму податкового зобов`язання з ПДВ – 104 297,90 грн (сума нарахована відповідно до операцій між ТОВ «ЛИМО» та його контрагентом ТОВ «Дронт») та штрафу 26 074, 00 грн (25% від суми 104 297, 90 грн).
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Щодо доводів ТОВ “ЛИМО” про порушення податковим органом встановленої процедури розгляду заперечень до Акту перевірки та права платника податків брати участь у їх розгляді, колегія суддів зазначає про врахування всіх заперечень товариства при вирішенні справи в ході судового розгляду.
При цьому посилання на рішення Вищого адміністративного суду України 2012-2013 років не сприймаються колегією суддів з огляду на засади релевантності та актуальності, враховуючи, що спірні правовідносини, які досліджувались в цих справах виникли за інших редакцій Податкового Кодексу України та інших нормативно-правових актів.
Стосовно доводів товариства про те, що вирок Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 у справі № 757/24218/17-к є неналежним доказом в розумінні статті 73 КАС України, оскільки він фактично не стосується предмету доказування, а отже не є належним доказом по справі, слід зазначити таке.
За змістом статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підставі статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За правилами частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених     статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, положення КАС України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
З огляду на вищезазначені норми та встановлені обставини, зокрема набрання чинності зазначеного вироку, колегія суддів критично оцінює посилання, що вирок Печерського районного суду м. Києва є неналежним доказом, оскільки він прийнятий стосовно директора ТОВ «Дронт» Бучак Я. В. якого зазначено в договорі поставки №01/12 від 01.12.2016 укладеному з ТОВ «ЛИМО» та посилання на якого міститься в податкових накладних від 19.12.2019 №№ 200, 199, 198, а отже, такий вирок є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок в силу приписів частини 6 статті 78 КАС України.
Варто зазначити, що всі первинні документи контрагента позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дронт" є неналежними, оскільки вони підписані гр. ОСОБА_1 , яка значена директором Товариства, проте фактично ніякого відношення до вказаного підприємства не має, фінансово-господарською діяльністю не займається, адміністративно - розпорядчі функції керівника підприємства не виконує, що встановлено в межах розслідування кримінальної справи № 757/23664/17-к, порушеної за фактом вчинення злочинів, передбачених частиною 5 статті 27, частини 1 статті 205 Кримінального кодексу України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 16.01.2018 у справі № 2а-7075/12/2670, № судового рішення в ЄДРСРУ 71630425.
Водночас, вирок Печерського районного суду м. Києва не є ключовим доказом щодо неналежності первинних документів контрагента позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Дронт".
Окрім того, в ході апеляційного розгляду представник позивача не зміг пояснити суду якими саме транспортними засобами здійснювалась поставка будівельних матеріалів від товариства з обмеженою відповідальністю "Дронт".
Щодо доводів апеляційної скарги податкового органу, що податкова інформація, на підставі якої останній формулював свої висновки надходила від Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області по ТОВ "Дронт", від Головного управління ДФС у Рівненській області по ТОВ "Сонаріс", від Головного управління ДФС у Рівненській області та Броварської ОДПІ управління аудиту ГУ ДФС у Київській області по ТОВ "Лексея", від Маріупольської ОДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Донецькій області по ТОВ Делл Ком", колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 1, 2 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
З огляду на зазначене, доводи податкового органу про дефектність оформлених документів від зазначених контрагентів зводяться до переоцінки доказів, оцінених в ході судового розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Стосовно розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.
При зверненні до суду апеляційної інстанції апелянт повинен був сплатити судовий збір у розмірі 5 626, 98 грн.
В свою чергу, П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08.01.2020 відстрочив сплату судового збору Головного управління ДФС в Одеській області до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у справі.
Судові витрати розподіляються відповідно до статті 139 КАС України та відстрочена апелянту, згідно з статті 133 КАС України, сплата судового збору до ухвалення судового рішення у справі за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з Головного управління ДФС в Одеській області у розмірі 5 626, 98 грн.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю “ЛИМО” є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю “ЛИМО” та Головного управління ДФС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року у справі № 420/3990/19 – залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДФС в Одеській області (код ЄДРПОУ 39398646) на користь Державної судової адміністрації України на рахунок №: UA9089 9998 03131 1125 60000 26001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5 626, 98 (п`ять тисяч шістсот двадцять шість) грн 98 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 18 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                              О.І. Шляхтицький

Суддя:                                                                                         Г.В. Семенюк

Суддя:                                                                                         С.Д. Домусчі