ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2020 року                                                                                      Справа № 903/794/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Савченко Г.І. 

без виклику сторін у справі  

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , м.Володимир-Волинський Волинської області 
на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 27.11.19р. суддею Дем`як В.М. о  у м.Луцьку,  повний текст складено 27.11.19р.
у справі № 903/794/19 
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м.Київ 
до   Військової частини НОМЕР_1 , м.Володимир-Волинський Волинської області 
про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 72   901,77 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суд Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про  відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 72 901,77грн. - задоволено.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 72 901,77грн. страхового відшкодування; 1921,00грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- вказує, що відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до вироку Марійського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. у справі №237/2350/16-к особою, винною у заподіянні шкоди у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, є ОСОБА_1 .. Позивач відшкодував частину шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , а саме: 49000,00грн. матеріальної шкоди та 16536грн. моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, позивач набув право зворотної вимоги (регресу) саме до ОСОБА_1 , як до винної особи, і саме до нього, а не військової частини НОМЕР_1 повинен пред`явити вимогу про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). Також, вимогу про відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 511,17грн. позивач повинен пред`явити до ОСОБА_1 ;
- стосовно стягнення коштів у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду (виконавчим провадженням) вказує на те, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р. у справі №237/421/17 набрало законної сили з моменту проголошення. Разом з тим, виконавче провадження ЄДРВП 55300271 відкрито лише 13.12.2017р.. На підставі вищевикладеного вважає, що у позивача було достатньо часу для того, щоб виконати рішення суду у добровільному порядку та, відповідно, не нести додаткові витрати у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду (виконавчим провадженням).  Отже, оскільки витрати у розмірі 6854,60грн, які були понесені позивачем у зв`язку з примусовим виконанням рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р. у справі № 237/421/17 (виконавчим провадженням ЄДРВП 55300271), виникли з вини самого позивача, дані витрати не слід покладати на відповідача.
Листом Північно - західного апеляційного господарського суду №903/794/19/1/20 від 02.01.2020р. матеріали справи №903/794/19 витребувано з Господарського суд Волинської області.
15.01.2020р. до Північно - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріли справи №903/794/19.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19, зупинено дію рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
06.02.2020р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов письмовий відзив від 30.01.2020р. №46854/ІНС, в якому позивач, зокрема зазначає, що відповідно до норм ч.1 ст.1172 та ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки. Згідно Вироку Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к, водій транспортного засобу "УРАЛ-4320" реєстраційний номер " НОМЕР_2 " ОСОБА_2 є військовослужбовцем, сержантом у Військовій частині НОМЕР_1 . Отже, за наведених обставин відповідно до норми ч.1 ст.1172, ст.1191 ЦК України саме на Військову частину НОМЕР_1 , як власника транспортного засобу, з яким у службових відносинах перебував ОСОБА_2 покладено обов`язок щодо відшкодування страхових виплат в порядку регресу позивачеві, оскільки завдано шкоду під час виконання трудових (службових) обов`язків. З огляду на викладене, разом з додатковими витратами на користь позивача підлягає стягненню 72 901,77грн..
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 05.02.2016р. на а/д Тимирівка – В.Новосілка-Курахово-Мар`їнка була скоєна дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "КІА-RIO", реєстраційний № НОМЕР_3 та транспортного засобу "Урал", реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням сержанта ОСОБА_1 . 
На дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність водія сержанта    ОСОБА_1 застрахована не була.
Вина водія сержанта ОСОБА_1 підтверджується вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к про притягнення до кримінальної відповідальності.
Водій сержант - ОСОБА_1 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем "Урал" військовий номерний знак НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р.  №237/427/17.
В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль "КІА RIO", д.н.з. НОМЕР_3 , за кермом якого знаходився водій ОСОБА_3 , потерпілий внаслідок скоєного ДТП помер, цивільно-правова відповідальність, якого була застрахована згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ/4586786, строк дії якого з 24.02.2015р. по 23.02.2016р..
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р. у справі №234/421/17 задоволено позовні вимоги потерпілої особи в сумі 72901,77грн..
Відповідно до наказу МТСБУ № 12098 від 27.12.2017р. Моторним (транспортним) страховим бюро України здійснено виплату страхового відшкодування потерпілому в розмірі 72901,77грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 27.12.2017р.. 
Завдана шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована не була.
Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало.
В подальшому, 14.01.2019р. МТСБУ направило листа №46854 до Військової частини НОМЕР_1 з пропозицією добровільного відшкодування МТСБУ понесені ним витрати, проте лист був залишений без відповіді.
За вказаних обставин, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 72901,77грн..
Обґрунтовуючи позовну заяву, Моторне (транспортне) страхове бюро України посилається на порушення Військовою частиною НОМЕР_1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 07.10.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/794/19 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Надалі, відповідачем до Господарського суду Волинської області подано клопотання за вх.№01-69/46/19 від 22.10.2019р., в якому просив:
1) зробити електронну копію позовної заяви Моторного страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди  в порядку регресу та доданих до позовної заяви документів, яку надіслати на електронну пошту.
2) встановити новий  строк для подання відзиву на позовну заяву до п`ятнадцяти днів з дня надходження на адресу електронної пошти запитуваних у пункті 1 цього клопотання копій документів.
3) встановити новий строк для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до п`ятнадцяти днів з дня надходження на адресу електронної пошти запитуваних у пункті 1 цього клопотання копій документів.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.10.2019р. клопотання Військової частини НОМЕР_1 про продовження строку та надіслання електронної копії позовної заяви з додатками за вх.№01-69/46/19 від 22.10.2019р. задоволено.
Надалі, відповідач до Господарського суду Волинської області подано  відзив за вх.№01-57/13424/19 від 26.11.2019, в якому просить суд відмовити в позові в повному об`ємі.
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суд Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19 позов задоволено.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
За загальними правилом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
Згідно з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т. ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.2 ст.1187 ЦК України.
Положення ч.1 ст.1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1187 ЦК України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
При цьому, на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК).
Приписами ст.979 ЦК України, визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п.38.2.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Згідно пп.13.1 ст.13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Відповідно до п.1.6 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2016р. на а/д Тимирівка – В.Новосілка-Курахово-Мар`їнка була скоєна дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу “КІА-RIO”, реєстраційний № НОМЕР_3 та транспортного засобу "Урал", реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням сержанта ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що на дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність водія сержанта ОСОБА_1 застрахована не була.
Також, вина водія сержанта ОСОБА_1 підтверджується вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к про притягнення до кримінальної відповідальності.
Зокрема, водій сержант - ОСОБА_1 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем “УРАЛ” військовий номерний знак НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р.  №237/427/17.
У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль "КІА RIO", д.н.з. НОМЕР_3 , за кермом якого знаходився водій ОСОБА_3 , потерпілий внаслідок скоєного ДТП помер, цивільно-правова відповідальність, якого була застрахована згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/4586786, строк дії якого з 24.02.2015р. по 23.02.2016р..
Зі змісту п.п.13.1 ст.13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", окремі категорії громадян не зобов`язані обов`язково страхувати цивільно-правову відповідальність на території України стосовно власного транспортного засобу, що належить йому на праві власності чи праві користування.
Отже, з урахуванням викладених вище положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", саме відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну власнику транспортного засобу "КІА-RIO", реєстраційний № НОМЕР_3 у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася  05.02.2016р. на а/д Тимирівка – В.Новосілка-Курахово-Мар`їнка, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р. по справі №234/421/17 задоволено позовні вимоги потерпілої особи в сумі 72901,77грн..
Відповідно до наказу МТСБУ № 12098 від 27.12.2017р. Моторним (транспортним) страховим бюро України здійснено виплату страхового відшкодування потерпілому в розмірі 72901,77грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 27.12.2017р.. 
Завдана шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована не була.
Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало.
14.01.2019р. МТСБУ направило листа №46854 до Військової частини НОМЕР_1 з пропозицією добровільного відшкодування МТСБУ понесені ним витрати, проте лист був залишений без відповіді.
Оскільки матеріалами справи підтверджується факт відшкодування позивачем потерпілій особі шкоди, завданій в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди винною особо, цивільно-правова відповідальність якої не була застрахована, судова колегія вважає, що позивача у відповідності до ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" перейшло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
За вказаних обставин та враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими, правомірними та такими, що підставно стягнені судом першої інстанції з відповідача суми виплаченого відшкодування у розмірі 72901,77грн..
Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі.
Посилання скаржника на те, що позивач набув право зворотної вимоги (регресу) саме до ОСОБА_1 , як до винної особи, і саме до нього, а не військової частини НОМЕР_1 повинен пред`явити вимогу про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу) не приймаються судом апеляційної інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини).
До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.ч.1 – 2 ст.137 Господарського кодексу України,  правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
За приписами п.1.6 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", до власників транспортних засобів відносяться - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах
Як свідчать матеріали справи та як вже зазначалось вище, що водій сержант - ОСОБА_1 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем "УРАЛ" військовий номерний знак НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.12.2016р. по справі №237/2350/16-к, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.10.2017р.  №237/427/17.
Доказів неправомірного заволодіння та притягнення до дисциплінарної або іншої відповідальності у зв`язку з використанням ним у власних цілях майна (транспортного засобу), водієм сержантом - ОСОБА_1 тарнспортним засобом "УРАЛ" військовий номерний знак НОМЕР_2 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди матеріали справи не містять та судом не встановлено.
Враховуючи викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає що позивач правомірно звернувся з даним позовом саме до Військовій частині НОМЕР_1 .
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржниками не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційних скаргах.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суд Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                       
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , м.Володимир-Волинський Волинської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суд Волинської області від 27.11.2019р. у справі №903/794/19  - без змін.
2. Справу №903/794/19  повернути до Господарського суду  Волинської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "24" лютого 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.