ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2020 р.	Справа № 520/9911/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бенедик А.П.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Гуцала М.І. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Мельников Р.В.) від 11.11.2019 року (повний текст рішення складено 18.11.2019 року) по справі № 520/9911/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправним та скасувати рішення від 25.09.2019 року №63014500000005 про скасування дозволу на імміграцію в Україну виданого 17.07.2019 року. 
В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є протиправним, незаконним та таким, що порушує права позивача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 25.09.2019 року №63014500000005 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 17.07.2019 року. 
Стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що на момент проходження процедури отримання дозволу на імміграцію місцем проживання позивача була адреса АДРЕСА_1 . Однак, у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено адресу місця проживання АДРЕСА_2 . Таким чином, оскільки для отримання дозволу на імміграцію позивачем повідомлено про себе завідомо неправдиві відомості, відповідачем правомірно на підставі п. 1 ст. 12 закону України “Про імміграцію” прийнято оскаржуване рішення про його скасування.
Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -  КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія.
28.05.2019 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України “Про імміграцію”, як особі, яка має дружину іммігрантку громадянку республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою перебуває в шлюбі з 23.05.2019 року.
17.07.2019 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну.
12.08.2019 року до Головного управління ДМС України в Харківській області надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 07.08.2019 року №8.1-3123/8.1.1-19 стосовно наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію позивачу, що слугувало підставою для проведення перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію.
За наслідками розгляду матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, який затверджено т.в.о. начальника ГУ ДМС в Харківській області 25.09.2019 року.
Так, згідно вказаного висновку вбачається, що громадянин Нігерії ОСОБА_1 законність свого перебування на території України підтвердив посвідкою на тимчасове проживання в Україні № 800021421 від 14.11.2018, терміном дії до 31.10.2019 року. При цьому, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка видана відділом реєстрації місця проживання в Основ`янському районі міста Харкова від 24.01.2019 установлено, що іноземець на підставі вказаної посвідки на тимчасове проживання зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 24.01.2019 року. Як зазначено у висновку, вказані обставини свідчать про те, що на момент проходження процедури отримання дозволу на імміграцію з 28.05.2019 року до 17.07.2019 року місцем проживання іноземця була адреса АДРЕСА_1 . Однак, під власний підпис іноземцем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено адресу місця проживання АДРЕСА_2 . При цьому долучено копії документів на право власності на вказану квартиру, де за дорученням громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозволена реєстрація місця проживання громадянина Нігерії. Вказані  обставини, на думку посадової особи відповідача, свідчать про те, що для отримання дозволу на імміграцію іноземцем було повідомлено про себе завідомо неправдиві відомості. Відтак, відповідно до висновку головний спеціаліст ГУ ДМС України в Харківській області Фоміна О.О. вважала б скасувати рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 17.07.2019 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Проект  висновку попередньо узгоджено із Департаментом  у справах іноземців та  осіб без громадянства Державної міграційної служби України, про що свідчить лист від  28.08.2019 року №8.1-3487/8.1.1-19 “Про розгляд  матеріалів щодо  скасування  дозволу на імміграцію”.
25.09.2019 року відповідачем прийнято рішення №63014500000005 про скасування  дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 17.07.2019 року.
Не погоджуючись із правомірністю вказаного рішення, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності передбачених п. 1 ст. 12 Закону України “Про імміграцію” підстав для скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Згідно ст.1 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, іноземець – це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Приписами частини 15 статті 4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію").
Згідно ст. 6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.
Судом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято суб`єктом владних повноважень 17.07.2019 року. Станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". Так, відповідно вищенаведеної статті Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;                           5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі – Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. 
На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. 
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Як встановлено під час розгляду справи, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію відповідачем визначено п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме видання дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей. На думку відповідача, неправдивими були відомості про реєстрацію місця проживання позивача.
Перевіряючи правомірність вказаних тверджень відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до ст. 2 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Положеннями статті третьої вищенаведеного Закону визначено, що  місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно ст. 6 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.
Реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства здійснюється відповідно до законодавства про правовий статус  іноземців та осіб без громадянства.
Положення Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” не містять особливих правил реєстрації місця проживання іноземців, а відтак, за загальним правилом підлягають застосуванню норми закону “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”.
Як вказував під час розгляду справи представник позивача, на момент подання заяви на отримання дозволу на імміграцію позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак вже переїхав на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що останній вже мав підтверджуючі документи, а саме: документ на право власності на квартиру та заява власника, ОСОБА_3 , про дозвіл на реєстрацію в місці фактичного проживання.
Водночас, при поданні до відповідача заяви про надання дозволу на  імміграцію в Україну 28.05.2019 року позивачем вказано в графі місце проживання в Україні адресу АДРЕСА_2 , тобто після отримання від власника квартири згоди на реєстрацію постійного місця проживання, але до спливу встановленого законодавством строку, передбаченого для реєстрації  нового місця проживання  особи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач при зверненні до відповідача із заявою про  надання дозволу на імміграцію в Україну надавав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , яка видана 14.11.2018 органом  6301 строком дії  до 31.10.2019 року, відповідно до якої  він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що було також зазначено  у висновку про надання дозволу на імміграцію в Україну. У вказаному висновку посадовою особою відповідача також вказано, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 має намір зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відтак, матеріалами справи підтверджено, що позивач повідомляв відповідача при  зверненні  із  заявою про  надання дозволу на імміграцію як адресу реєстрації, так і адресу місця проживання станом на день звернення із такою заявою, що, як свідчать наявні в матеріалах справи  докази,  враховано при наданні дозволу на  імміграцію в Україну.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного                            життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі                           «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).
Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувалось наявність у позивача дитини,  яка є громадянкою України та законне право дитини на проживання разом.
Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;            3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто, у спірних правовідносинах відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача. 
Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.
Виходячи з визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року по справі №520/9911/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.П. Бенедик	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    М.І. Гуцал   	
Повний текст постанови складено  14.02.2020 року