ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2020 р.           Справа№ 910/11858/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Гаврилюка  О.М.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Суліма  В.В. 
 
секретар судового засідання Нікітенко А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: адвокат Максименко А.Ю. довіреність № 40-21/2  від 13.01.2020;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 (повне рішення складено 31.10.2019)
у справі № 910/11858/19 (суддя - Трофименко Т.Ю.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 199 419,24 грн.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі №  910/11858/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 18 158,79 грн., інфляційні у розмірі 70 078,08 грн., пеню у розмірі 108 952,77 грн. та судовий збір в розмірі 2 957,85 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду, частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі № 910/11858/19, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути на користь позивача 30 692,00 грн. витрат з професійної правничої допомоги з відповідача; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі №   910/11858/19 залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача, а саме: судовий збір у розмірі 2 881,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу 8 500,00 грн.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
Скаржник вказує на те, що рішення не містить обґрунтування зменшення витрат на професійну правничу допомогу та посилання на норми законодавства.
Скаржник зазначає, що відповідно до умов договору б/н від 24.01.2018 оплата за правничу допомогу здійснюється клієнтом після пред`явлення рахунку та зарахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Станом на дату розгляду справи відповідач позивачу кошти не сплатив, отже обставина для оплати послуг з правничої допомоги згідно договору не настали. Оскільки між позивачем та адвокатом укладено договір та підписано угоду на правничу допомогу, отже витрати з оплати послуг адвоката будуть понесені у майбутньому, а відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/455/19 від 03.10.2019, сплаті підлягають витрати, які будуть понесені, що прямо відповідає пункту 1 частини 2 статті 126 ГПК України.
Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2019 справу № 910/11858/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В. 
Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" відповідає вимогам  статті 258 ГПК України, підстав для її повернення та відмови у відкритті апеляційного провадження не встановлено.
Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.
Суддя-доповідач доповів колегії суддів про закінчення проведення підготовчих дій та про необхідність призначення справи до розгляду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі № 910/11858/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 16.01.2019.
26.12.2019 від відповідача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач зазначив, що витрати на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача не відповідають критерію дійсності, необхідності та розумності. Позивач не довів їх неминучість та не надав документів, які б підтверджували їх неминучість, більш того, позивач мав об`єктивну можливість їх уникнути, оскільки має у своїй структурі юридичний відділ, в якому працює юрисконсульт Гнатенко С .І. за трудовим договором, який, як свідчать відомості з Єдиного реєстру адвокатів України, є адвокатом. 
Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без проведення судових засідань, заявлені витрати на професійну правничу допомогу становлять 13,17% від ціни позову, справа за своїм характером та обсягом документів не є складною, адже ґрунтується на невеликій кількості документів, наявність юрисконсульта Гнатенко С.І . , який фактично перебуває у трудових відносинах із позивачем, що дає можливість уникнути витрат на професійну правничу допомогу. 
Відповідач зазначає, що заяви, відповіді на відзив, заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу складені аналогічним чином як і у справі № 910/13437/19 (текст є абсолютно ідентичним, за виключенням цифрових значень) при цьому заяви про розподіл витрат на правничу допомогу подані у аналогічних справах, відрізняються лише номером справи та прізвищем судді на розгляді якого перебуває справа. Спір в аналогічних справах виник між тими самими сторонами, з приводу несвоєчасної сплати за поставлений товар згідно із укладеними договорами поставки товару, що свідчить, що зазначений адвокатом час на надання позивачу послуг, їх обсяг, є суттєво завищеним.
Представник позивача у судовому засіданні 16.01.2020 просив частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі № 910/11858/19, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути на користь позивача 30 692,00 грн. витрат з професійної правничої допомоги з відповідача; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі №   910/11858/19 залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача, а саме: судовий збір у розмірі 2 881,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу 8 500,00 грн.
Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.
Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 31.10.2018 між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (в подальшому найменування змінено на Акціонерне товариство "Українська залізниця") укладено договір поставки №  ПВРЗ (ВМТП-18.703)ю, відповідно до п. 1.1 якого позивач, за договором постачальник, зобов`язується поставити і передати у замовлені строки у власність відповідачу, за договором покупцю, певну продукцію, надалі товар, відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору, а відповідач прийняти цей товар та своєчасно здійснити  його оплату відповідно до умов цього договору.
Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п.п. 3.1-3.4 договору відповідач оплачує поставлений позивачем товар за ціною вказаною у Специфікації № 1 (Додаток №1). Ціни в рахунках-фактурах вказуються в національній валюті України. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін. Ціна цього договору становить: 3 876 000,00 грн. (три мільйони вісімсот сімдесят шість тисяч грн. 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20% 646 000,00 грн. (шістсот сорок шість тисяч грн. 00 коп.)
Даний Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до « 31» грудня 2018 року, а в частині розрахунків - до повного виконання. (п. 10.1 договору)
Згідно зі Специфікацією № 1 до договору загальна сума вартості товару становить  3  876  000,00 грн.
Факт постачання позивачем відповідачу товару згідно із умовами  договору та одержання товару відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними представниками позивача та відповідача копіями видаткових накладних №  КСЗ-0001104 від 12.11.2018 на суму 1  140  000,00 грн., № КСЗ-0001105 від 12.11.2018 на суму 1  368  000,00 грн., №  КСЗ-0001106 від 12.11.2018 на суму 1  368  000,00 грн., а також актами прийому-передачі № 19 від 12.11.2018, № 20 від 12.11.2018 та № 21 від 12.11.2018, та податковими накладними.
Згідно із п. 4.2 договору відповідач оплачує позивачу кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару відповідачу, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання позивачем належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, Товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.
Відповідно до п. 5.1.4 договору датою поставки товару вважається день підписання відповідачем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення.
Як вбачається із матеріалів справи, поставка товару за договором відбулась 12.11.2018, а податкові накладні за №№ 6, 7, 8 від 12.11.2018 зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних 28.11.2018, тому оплата товару мала бути здійснена відповідачем до 28.11.2018, включно.
Однак, станом на 24.01.2019 оплата за поставлену продукцію не здійснена, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь 70  078,08 грн. інфляційних та 18  477,06 грн. 3% річних за загальний період прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, а саме з 28.11.2019 по 24.01.2019.
Згідно із п. 7.3 договору відповідач за даним договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасну оплату відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.
В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем отриманого від позивача товару за договором у вказаний період, що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.
Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати поставленого позивачем товару згідно із договором, здійснивши перерахунок сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи те, що правильною датою початку періоду прострочення відповідач є саме 29.11.2018, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суми пені у розмірі 108 952,77 грн., інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн. та 3% річних у розмірі 18 158,79 грн., є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.
Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на адвоката у розмірі 40 000,00 грн.
Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
У позовній заяві, підписаній адвокатом Максименком А.Ю., наведено розрахунок витрат на правничу допомогу, у якому зазначено лише орієнтовні послуги, без зазначення витрат часу на такі послуги та їх вартості.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.  
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Об`єднана палата Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019) зроблено висновок, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Так, суд апеляційної інстанції враховує те, що на підтвердження понесених витрат позивачем було надано: договір про надання правової допомоги від 24.01.2018 (а.с. 61-66); прейскурант цін на послуги з надання професійної правової допомоги адвокатом в Господарських справах (а.с. 68), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (а.с. 69), угоду від 23.01.2019 до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018 (а.с. 201).
Так, п. 4 угоди від 23.01.2019 передбачено, що оплата клієнтом професійної правничої допомоги здійснюється на підставі рахунку адвоката у строк передбачений договором від 24.01.2018.
Пунктом 3.4 договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018 остаточний розрахунок з адвокатом здійснюється, зокрема, у майнових спорах - не пізніше 5 днів з дати зарахування коштів стягнутих на користь клієнта на його розрахунковий рахунок, отримання присудженого майна в натурі.
Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, на яку посилається скаржник, Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" крім угоди до договору про надання правової допомоги від 24.01.2018, надано також акт № 1а приймання-передачі наданих послуг до угоди про надання правової допомоги, в якому зазначено, що адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги щодо захисту прав та інтересів клієнта у досудовому та судовому порядку із стягнення основного боргу та штрафних санкцій, у якому визначено найменування послуг (їх перелік), обсяг і загальну вартість. Також у справі № 922/445/19 наявний рахунок-фактура адвоката за ведення справи про стягнення заборгованості.
Натомість до справи № 910/11858/19 скаржником надано лише договір про надання правової допомоги від 24.01.2018 (а.с. 61-66); прейскурант цін на послуги з надання професійної правової допомоги адвокатом в Господарських справах (а.с. 68), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (а.с. 69), угоду від 23.01.2019 до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, що не дає підстав вважати, що зазначені у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат були чи будуть понесені у майбутньому.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Водночас, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги стороною не надано.
Таким чином, враховуючи відсутність у справі на момент прийняття рішення - 31.10.2019 у матеріалах справи № 910/11858/19 акту приймання-передачі наданих послуг до угоди про надання правової допомоги та рахунку-фактури, виставленого адвокатом, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Наданий скаржником до апеляційної скарги акт від 15.11.2019 приймання-передачі послуг до угоди про надання правової допомоги б/н від 23.01.2019 не береться колегією суддів апеляційного господарського суду до уваги, оскільки він був відсутній на момент прийняття рішення Господарським судом міста Києва.
Твердження скаржника про те, що рішення не містить обґрунтування зменшення витрат на професійну правничу допомогу та посилання на норми законодавства є безпідставним, оскільки у вказаних стягненні вказаних витрат було відмовлено, а не зменшено їх розмір.
Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
З огляду на вищевикладене, правові підстави для часткового скасування рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі 910/11858/19 та для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", відсутні.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі №  910/11858/19.
Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.  
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод", згідно із ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2019 у справі №  910/11858/19 залишити без змін.
3. Судові витрати покласти на Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод".
4. Справу № 910/11858/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст рішення складено 20.01.2020.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Гаврилюк 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                В.В.  Сулім