Постанова 
Іменем України                                         
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/27793/14
провадження № 61-8625св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і спростування недостовірної інформації. 

 
Позовна заява мотивована тим, що в Інтернет-виданні « ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року № НОМЕР_1) (ІНФОРМАЦІЯ_3) ОСОБА_2 під час інтерв`ю поширив недостовірну інформацію, наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_3».
 
У вищезазначеній статті ОСОБА_2 допустив неприйнятні з точки зору депутатської етики засоби критики опонентів - прямі брутальні образи на його адресу. Інформація про те, що у нього є нерухоме майно в Іспанії та він проживає на державній дачі поряд з ОСОБА_6 , заробив мільярди, є оманливою і такою, що не відповідає дійсності та не підтверджується жодними офіційними відомостями. Зазначені дії відповідача завдають шкоди його діловій репутації, створюють у громадськості помилкове та оманливе уявлення щодо його громадянської позиції, хибне сприйняття його моральних та ділових якостей. 
 
Під час судового розгляду справи за клопотанням представника позивача було залучено до участі у справі відповідача ОСОБА_3 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
З урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 173-178,  том  1) ОСОБА_1 просив:
- визнати недостовірною інформацію, публічно поширену ОСОБА_2 під час його інтерв`ю, розміщеного в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_1. Еженедельник о людях для людей» № НОМЕР_1) від ІНФОРМАЦІЯ_2 року (ІНФОРМАЦІЯ_3), а саме:
«ІНФОРМАЦІЯ_3».
- зобов`язати ОСОБА_2 з наступного дня з дати набрання рішенням суду законної сили спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме: у наступному випуску Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_1» оголосити, що відомості, повідомлені ним у випуску Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року  № НОМЕР_1) у рубриці «Мужской разговор» відносно того, що « ОСОБА_1 мешкає на державній дачі поряд з ОСОБА_6 , заробив мільярди та має нерухомість в Іспанії - не відповідають дійсності».
- зобов`язати власника веб-сайта ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 з наступного дня з дати набрання рішенням суду законної сили в найближчому випуску Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_1» повідомити про ухвалене у справі рішення, здійснивши публікацію тексту.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висловлювання ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_3» є оціночним судженням та не може бути визнане недостовірним, оскільки є вираженням суб`єктивних ідей та поглядів ОСОБА_2 , внаслідок реалізації ним свого права на свободу вираження поглядів, передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на свободу думки і слова, закріпленого у статті 34 Конституції України. Поширена відповідачем інформація про позивача містить оціночні судження ОСОБА_2 відповідно до статті 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 , будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивач не довів, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв як належний та допустимий доказ положення висновку за результатами проведення лінгвістичного дослідження від 10 квітня 2015 року № 17063/14-32, оскільки висновок дослідження містить оцінку інформації про ОСОБА_1 як про людину, політика та громадського діяча, що є критикою його політичної діяльності та не підлягає спростуванню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій у порушення статті 212 ЦПК України 2004 року не дослідили докази, надані позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, не встановили всіх фактичних обставин справи та ухвалили незаконні судові рішення. Суди не звернули увагу на те, що позивач самостійно на власний розсуд вирішує, до якої особи йому пред`явити позов. Висновок судів про те, що  інформація, яку поширили відповідачі, ґрунтується на інформації, раніше поширеній у засобах масової інформації, а тому вона є достовірною, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Суди протиправно не прийняли як належний та допустимий доказ висновок експерта за результатами проведення лінгвістичного дослідження № 17063/14-32. Висловлювання відповідача щодо позивача не є критикою, а є фактичним твердженнями, як це правомірно було встановлено експертом, а тому суди мали усі правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.  
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в Інтернет-виданні « ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року № НОМЕР_1) (ІНФОРМАЦІЯ_3) ОСОБА_2 під час його інтерв`ю поширив недостовірну інформацію, наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4».
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
 
За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
 
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
 
При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
 
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
 
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства  його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
 
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.
 
Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.
 
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. 
 
Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).
 
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Позивач ОСОБА_1 є публічною особою, народним депутатом України ІІ-VІІ скликань, протягом 2012-2014 років - член Комітету ВРУ (VІІ скликання) з питань правової політики, протягом багатьох скликань був незмінним головою фракції Комуністичної партії України; першим секретарем Центрального Комітету Комуністичної партії України (з червня 1993 року), а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872?му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
 
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
 
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні  мати  більшого  захисту  своєї  репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
 
З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суди попередніх інстанцій належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довів, що розповсюджена ОСОБА_2 інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. ОСОБА_1 як публічна особа, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                     І. А. Воробйова 

                                                                                                                Б. І. Гулько 

                                                                                                                Р. А. Лідовець

                                                                                                                Ю. В. Черняк