Номер провадження: 22-ц/813/4171/19 
Номер справи місцевого суду: 521/18445/15-ц
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.12.2019 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1   
відповідач - ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року у складі судді Лічмана Л.Г.   
в с т а н о в и в:
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд стягнути матеріальні збитки за викрадені ювелірні вироби розмірі 111060,00 грн та стягнути моральну шкоду, спричинену неправомірними діями відповідача у розмірі 40000,00 грн. 
В обґрунтування позову позивач послався на те, що за час проживання у квартирі позивача відповідач здійснила крадіжку ювелірних виробів. Відповідач визнав свою вину, про що свідчить розписка складена відповідачем та матеріали кримінального провадження. Відповідач відшкодував вартість виробів частково у розмірі 32000,00 грн.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 32550,00 грн, в задоволенні інших вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 апеляційну скаргуОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.10.2018 касаційну скаргуОСОБА_1  задоволено частково, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06.07.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 71185,04 грн та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн, всього 91185,04 грн, та судовий збір в дохід держави у сумі 1199,05 грн. 
Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а постанову від 08.06.2016 Малиновського районного суду м. Одеси залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач написала розписку про відшкодування збитків у сумі 64550,00 грн під тиском. Свої зобов`язання відповідно до розписки по відшкодуванню збитків відповідач виконала у повному обсязі та відшкодувала вартість золотих прикрас: 29.03.2013 - 22000,00 грн, 20.05.2013 - 10000,00 грн, 19.09.2017 - 32550,00 грн, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на розписці. Відповідач зверталася до позивача з проханням надати банківські реквізити для сплати коштів та до суду про ухвалення додаткового рішення з проханням встановлення способу та порядку виконання судового рішення. Боргова розписка не містить умов, згідно з якими відповідач повинен відшкодовувати моральну шкоду. Суд взяв до уваги твердження позивача щодо того, що саме внаслідок недоведених неправомірних дій відповідача позивач захворів. ОСОБА_1 відповідно до довідки МСЕК №049744 від 16.03.2003 є інвалідом другої групи, стан її здоров`я на 2013 рік був невідомий. Кримінальне провадження на час звернення зі скаргою закрито, вина відповідача не доведена. 
У судове засідання 24.12.2019 відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи.
24.12.2019 адвокат Іванченко О.В. Осіпенко І.В. подав до суду клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату через неможливість прибуття адвоката за ордером Осіпенко І.В., у зв`язку з відрядженням. 
Апеляційний суд дійшов висновку про неможливість задоволення вказаного клопотання, оскільки про час та місце розгляду справи сторона була повідомлена заздалегідь, відтак була можливість забезпечити явку представника, справа перебуває в провадженні суду з 2015 року, тому її відкладення буде порушенням прав позивача, яка є особою похилого віку.
У судовому засіданні 24.12.2019 позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_3 було надано розписку від 01.01.2013, де вона зобов`язується повернути ОСОБА_1 зниклі ювелірні прикраси з квартири позивача, за адресою: АДРЕСА_1 , або повернути вартість ювелірних прикрас на загальну суму 64550,00 грн. В переліку ювелірних прикрас вказано: годинник жіночий «Зоря» (14500,00 грн), брошка з рубіном (3500,00 грн), коронки (8000,00 грн), сережка з діамантом (9500,00 грн), каблучка з діамантом (15000,00 грн), ланцюжок (6500,00 грн), каблучка 2 шт. (3000,00 грн), кулон (3000,00 грн), хрест (950,00 грн), сережки 2 шт. (600,00 грн). Строк виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань встановлено в чотири місяці, тобто з 01.01.2013 по 01.05.2013. 
Відповідно до напису у розписці ОСОБА_2 повернула позивачу 29.04.2013 22000,00 грн та 20.05.2013 10000,00 грн.
В подальшому ОСОБА_2 надавала додаткову розписку. 
12.10.2013 було зареєстровано заяву ОСОБА_1 в ЄРДР по факту таємного викрадення її майна, про що свідчить витяг з кримінального провадження № 12013170470006588.
11.10.2013 було винесено протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, повідомлення про початок досудового розслідування від 12.10.2012.
24.03.2014 було винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження.
06.06.2014 було допитано потерпілого, що зафіксовано протоколом.
14.02.2017 було проведено одночасний допит осіб. 
Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч.1,2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Зникнення ювелірних прикрас у ОСОБА_1 сталося з вини ОСОБА_2 у листопаді 2012 року, що визнано останньою та зафіксовано також протоколом одночасного допиту осіб від 14.02.2017.
ОСОБА_1 у заяві про збільшення позовних вимог від 29.02.2016 вказала, що стягненню підлягають матеріальні збитки у розмірі 111 060,00 грн та моральна шкода у розмірі 40000,00 грн. В суму збитків ввійшли такі золоті вироби: золотий годинник «Зоря» з золотим ланцюжком, вагою 19,5 гр, вартістю 35100,00 грн; золота підвіска - знак зодіаку «Козеріг», вагою 4,7 гр, вартістю 8460,00 грн; золоті сережки, вагою 1,5 гр, вартістю 1800,00 грн; золотий ланцюжок (джгут ручної роботи), вагою 14,5 гр, вартістю 26100,00 грн; золоті коронки (чоловічі та жіночі) у кількості 12 одиниць, в тому числі 3 моста із зубного золота, вагою 22 грама, вартістю 39500,00 грн. 
Отже,  ОСОБА_1  здійснено виключення ювелірних прикрас, за які  ОСОБА_2 розрахувалася.
Таким чином, наведене спростовує доводи апелянта, що ОСОБА_2 свої зобов`язання відповідно до розписки по відшкодуванню збитків виконала у повному обсязі та відшкодувала вартість золотих прикрас: 29.03.2013 - 22000,00 грн, 20.05.2013 - 10000,00 грн, 19.09.2017 - 32550,00 грн, оскільки кошти, сплачені відповідачем, були зараховані позивачем як сплата частини ювелірних прикрас, які були виключені зі списку прикрас, вартість за які підлягає поверненню. 
Не виплаченою залишилась сума за вищевказані ювелірні вироби, загальною вагою 62,2 грами.
Отже, станом на 24.01.2019, загальна сума невиплаченої матеріальної шкоди, з врахуванням ваги невиплачених ювелірних виробів та офіційного курсу НБУ банківського металу (золота) становить 71185,04 грн. (62,2 гр х 1144,4539646368 грн), яка і підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .
Доказів того, що відповідач написала розписку про відшкодування збитків у сумі 64550,00 грн під тиском, як то стверджує апелянт у скарзі, суду не надано. 
Посилання апелянта на те, що відповідач звертався до позивача з проханням надати банківські реквізити для сплати коштів та до суду про ухвалення додаткового рішення з проханням встановлення способу та порядку виконання судового рішення до уваги апеляційним судом не приймається, оскільки не звільняють від обов"язку відшкодування шкоди.
Твердження ОСОБА_2 про те, що кримінальне провадження на час звернення зі скаргою закрито, вина відповідача не доведена не впливають на зобов`язання ОСОБА_2 , що випливають із розписки. 
При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги розписку на отримання грошових коштів від 19.09.2017, відповідно до якої ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_2 32550,00 грн, оскільки відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, ОСОБА_2 , не надавши розписку на отримання грошових коштів від 19.09.2017 до суду першої інстанції, не надала докази неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_2 про судовий розгляд у суді першої інстанції 24.01.2019 була повідомлена, але клопотала про відкладення його розгляду в зв`язку з сімейними обставинами та терміновим від`їздом до Києва, але на підтвердження поважних причин відсутності доказів не надала, тому суд обґрунтовано визнав причину неявки не поважною та розглянув справу, враховуючи, що розгляд справи вже було відкладено, у зв`язку з її ж неявкою та клопотанням про відкладення. 
Також, відповідно до довідки огляду МСЕК № 049744 від 16.03.2003 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи безстроково. 
Згідно Виписки із медичної карти хворого від 28.04.2016 протягом останніх трьох років стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився. 
Відповідно до відповіді КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» від 04.10.2017 № 752 ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку, діагноз: ІБС: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2 стадії. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія. Розповсюджений остеохондроз хребта. Деформуючий остеоартроз великих суглобів. Жовчнокам`яна хвороба: хронічний калькульозний холецистит. Хронічний панкреатит. Хронічна хвороба нирок: сечокислий діатез. Хронічний пієлонефрит. Крім того, вказано, що у зв`язку з погіршенням здоров`я з липня 2017 року хвора неодноразово зверталась за медичною допомогою, 3 рази організовано стаціонар на дому. Діагноз: Гіпертонічна хвороба 2 стадії 3 ступеня, кризова течія. Гіпертонічний криз 01.08.17 по церебральному типу. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст, декомпенсація. Було організовано стаціонар на дому з 20.07.17 по 11.08.17, однак на фоні проведеного лікування стан хворої залишався нестабільним. Зверталась 28.08.17, 29.08.17, оглянута сімейним лікарем амбулаторно, рекомендована консультація невропатолога. Оглянута невропатологом 01.09.17, 04.09.17, 06.09.17. Діагноз: стан після повторних церебральних судинних кризів на фоні дисциркулярної енцефалопатії 2 ст. змішаного генезу, церебрального атеросклерозу. Було організовано стаціонар на дому з 01.09.17 по 14.09.17 тощо. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягала у душевних (моральних) стражданнях та емоційних хвилюваннях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправними діями відповідача, з якою у позивача були довірчі відносини. Справа перебуває на розгляді суду з листопада 2015 року, а шкода позивачу в повному обсязі не відшкодована з 2012 року, тобто майже 7 років. 
При цьому, характер захворювань ОСОБА_1 , зазначених у Виписці із медичної карти хворого від 28.04.2016, з врахуванням того, що вона є особою з інвалідністю, може свідчити про негативний вплив на її стан здоров`я внаслідок завдання шкоди ОСОБА_2 .
Разом з тим, місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги як підставу для стягнення моральної шкоди обставини, вказані у відповіді КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» від 04.10.2017 №752, тому що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди були заявлені у 2015-2016 роках, а у цій відповіді йдеться про події 2017 року.
Враховуючи засади справедливості, добросовісності, розумності, апеляційний суд погоджується, що достатньою сатисфакцією для ОСОБА_1 є стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.
На підставі наведеного, не приймаються до уваги посилання на те, що боргова розписка не містить умов, згідно з якими відповідач повинен відшкодовувати моральну шкоду, оскільки моральна шкода у даному випадку відшкодовується на підставі закону і не вказання про її відшкодування у розписці ніяким чином не впливає на можливість її стягнення у судовому порядку.
Також, не приймаються до уваги і посилання апелянта на те, що, враховуючи, що ОСОБА_1  є інвалідом другої групи, стан її здоров`я на 2013 рік був невідомий, оскільки згідно Виписки із медичної карти хворого від 28.04.2016 протягом останніх трьох років стан здоров`я  ОСОБА_1  погіршився, тобто з виписки вбачається встановлення погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , починаючи з квітня 2013 року. 
Апеляційний суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги також враховуючи те, що апелянт просив суд залишити без змін постанову від 08.06.2016 Малиновського районного суду м. Одеси, оскільки, 08.06.2016 було ухвалено заочне рішення, постановою Верховного Суду від 03.10.2018 заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 було скасовано, що виключає можливість залишення цього рішення без змін.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків у розмірі 71185,04 грн та моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. слід вважати обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 02.01.2020.

Головуючий: 

            Судді: