Постанова                                    
Іменем України                     
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/53464/18
провадження № 61-14248св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова Ю. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,            
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, стягнення банківських вкладів та грошових коштів за вкладами,  
 
за касаційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Ігнатченко Н. В., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з банку на свою користь грошові кошти в сумі                             362 867,48 євро, з яких: за договором від 12 січня 2012 року                                                № SАМDN 01000722811274 100 000 євро вкладу за договором, 35 398,63 євро відсотків за договором, 5 103,48 євро 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, 38 276,13 євро пеня, що передбачена  Законом України «Про захист прав споживачів»; за договором від 16 серпня 2012 року № SАМDN 01000727986995 100 000 євро вкладу за договором, 37 600 євро відсотків за договором,                  5 165,47 євро 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, 41 323,77 євро пені, що передбачена  Законом України «Про захист прав споживачів». 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що 12 січня та   16 серпня 2012 року він уклав з відповідачем договори № SАМDN 01000722811274 (Вклад «Депозит VIP») та № SАМDN 01000727986995 (Вклад «Депозит VIP»), на виконання умов яких поклав на депозит за кожним із них по 100 000 євро на строк передбачений договорами та під відсотки встановлені їх умовами, отримавши ощадні (електронні) книжки.
 
16 червня 2017 року він звернувся до банку із заявою про повернення вкладів, проте відповідач відмовив у добровільному порядку виконувати умови договорів і повернути належні йому кошти та відсотки за користування ними, тому позивач просив позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 01 березня 2019 року позов задовольнив частково. Стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь                   ОСОБА_1 за договором від 12 січня 2012 року № SАМDN01000722811274 суму вкладу в розмірі 100 000 євро, відсотки в розмірі 21 667,94 євро, 3 % річних за статтею 625 ЦК України за період з 21 червня 2017 року по 30 жовтня              2018 року в розмірі 4 959,90 євро, пеню в розмірі 225 євро. Стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за договором від 16 серпня           2012 року № SАМDN01000727986995 суму вкладу в розмірі 100 000 євро, відсотки в розмірі 20 225,89 євро, 3 % річних за статтею 625 Цивільного кодексу України за період з 21 червня 2017 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі                        4 900,71 євро, пеню в розмірі 234 євро. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що банк не виконав умови укладених договорів, а тому стягненню підлягають суми депозитів разом із нарахованими відсотками, а також позивач має право на стягнення 3 % річних від простроченої суми, що передбачено статтею 625 ЦК України. Позовні вимоги щодо стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням дати розірвання депозитних договорів - 16  червня 2017 року, дати звернення до суду з позовом - 31 жовтня 2018 року та позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 21 лютого           2018 року у справі № 759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18), підлягають задоволенню частково.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Київський апеляційний суд постановою від 01 липня 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року залишив без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані. Викладені в апеляційній скарзі доводи таких висновків районного суду не спростовують.
Короткий зміст вимог касаційних скарг, відзивів на них та їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 22 липня 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_1  просить змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                  від 01 липня 2019 року в частині розміру стягнутої судами пені до вказаної ним у позові суми, в решті судові рішення залишити без змін.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині є незаконним, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.
 
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
 
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, такий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
 
Незважаючи на викладене суд стягнув лише 225 євро та 234 євро.
 
У касаційній скарзі, поданій 24 липня 2019 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Печерського районного суду                        м. Києва від 19 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині задоволених вимог ОСОБА_1 , ухвалити в скасованій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні його вимог, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Касаційна скарга банку мотивована тим, що судові рішення в оскаржуваній частині є необґрунтованими та такими, що ухвалені внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
 
Банк наполягав на тому, що факт наявності у вкладника оригіналів документів може свідчити лише про факт укладання договорів банківських вкладів, які є предметом спору, та не є належним доказом не виконання банком умов договору щодо повернення коштів на вимогу вкладника до закінчення строку дії договору, як це передбачене умовами договору.
 
Позивач, як сторона у справі, яка звернулась до суду з метою відновлення свого порушеного права, повинен довести певними доказами обставини, на які він посилається, що кошти дійсно перебували на банківському рахунку на час звернення з позовом до суду та грошові кошти не були зняті ним до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АРК.
 
По-друге, суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки доводам банку щодо неправомірного стягнення суми пені в іноземній валюті. Стягнення пені в іноземній валюті, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті.
 
15 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивований тим, що після того, як банк прийняв вклад, він зобов`язаний його повернути. Вкладник зобов`язаний довести факт внесення коштів на депозит, а банк повинен довести факт повернення грошових коштів вкладнику.
 
В даному випадку позивач довів факт внесення коштів на депозит і дані обставини не оспорюються банком, в свою чергу, банком не надано доказів виплати позивачу суми вкладу та відсотків, а тому суд прийняв законне рішення.
 
Після завершення кожного банківського дня банк створює електронний архів і резервні копії баз даних, які містять інформацію щодо клієнтів та контрагентів, банківські операції та іншу інформацію, і відповідно АТ КБ «ПРИВАТБАНК» володіє всією інформацією про банківські операції, як головної установи, так і філій, і в разі, якщо б позивач отримав кошти, то у банку була б відповідна інформація, однак позивач не отримував кошти внесенні на депозит і відповідач не надав доказів виплати позивачу суми вкладу та відсотків.
 
28 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на касаційну скаргу ОСОБА_1  мотивований тим, що посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові                                  від 20 березня 2019 року є некоректним та безпідставним, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи своє рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 лютого 2018 року (справа № 759/13827/15-ц) та обрахував пеню за наведеною Верховним Судом формулою.
 
Таким чином, судове рішення в частині порядку (методики) нарахування пені та розміру суми стягнутої з банку пені відповідає законному обґрунтуванню та є правомірним, також і з огляду на практику Верховного Суду на час ухвалення судового рішення, яка повинна була враховуватися усіма судами.
 
У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
22 серпня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 січня 2012 року між сторонами укладено договір № SАМDN 01000722811274  (Вклад «Депозит VIP»), за умовами якого ОСОБА_1 вніс на депозит                   100 000 євро строком до 12 січня 2013 року, під 7,5 % річних та отримав ощадну (електронну ) книжку.
16 серпня 2012 року між сторонами укладено договір № SАМDN 01000727986995 (Вклад «Депозит VIP»), за умовами якого позивач вніс на депозит 100 000 євро строком до 16 серпня 2013 року, під 8 % річних та отримав ощадну (електронну) книжку.
Належне виконання ОСОБА_1 умов укладених договорів підтверджуються квитанціями про розміщення коштів від 12 січня 2012 року та  16 серпня 2012 року. 
Оригінали договорів банківського вкладу та оригінали квитанції про внесення грошових коштів були предметом огляду в судовому засіданні, їх копії містяться в матеріалах справи.
16 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся  до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про виплату грошових коштів за договорами, однак банк умови укладених договорів не виконав, суми депозитів разом із нарахованими відсотками не повернув.                                                 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до  законів,  чинних  на  час  вчинення  окремих 
процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах   касаційних   скарг, дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга    ОСОБА_1   підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення,  пункту 2.9  глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня                 2014 року № 6-118цс14.
Отже висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність позивачем договірних відносин з відповідачем, які виникли на підставі договорів № SАМDN 01000722811274 (Вклад «Депозит VIP») та № SАМDN 01000727986995 (Вклад «Депозит VIP»), за умовами яких він вніс кошти на депозит за кожним із них, що підтверджується відповідними квитанціями, є обґрунтованим.
Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договорами банківських вкладів (сума депозитів разом із нарахованими відсотками в межах дії договорів) позивачу на його вимогу не виплачені, суди дійшли правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку.
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розрахунками судів в указаній частині.
З урахуванням наведеного Верховний Суд не приймає аргументи касаційної скарги банку про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на депозитних рахунках (за депозитними договорами), а наявність у вкладника договорів банківських вкладів та квитанцій не є належним доказом невиконання банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії. 
Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.
Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Договори банківського вкладу, укладені між сторонами, не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором після закінчення терміну його дії.
Отже суди із урахуванням вказаних норм права та правових висновків Верховного Суду, обґрунтовано виходили із того, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами, виходячи із процентної ставки за вкладом «на вимогу» .
Касаційна скарга банку не містить доводів щодо незгоди з такими висновками судів.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Враховуючи вказану норму права, суди зробили обґрунтований висновок про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від прострочених сум за договорами від 12 січня та 16 серпня 2012 року за період з 21 червня 2017 року по 30 жовтня 2018 року. 
Ураховуючи наведене, рішення судів в частині стягнення з відповідача на користь позивача сум грошових вкладів за договорами, відсотків передбачених умовами договорів, відсотків нарахованих поза межами строку дії договорів, 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України є законні та обґрунтовані, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Судом першої інстанції наведено детальний розрахунок заборгованості, який не спростовано банком під час апеляційного перегляду.
Обґрунтованим є і висновок судів про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, помилковим є розрахунок розміру пені та посилання на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21 лютого  2018 року у справі № 759/13827/15-ц, з огляду на таке. 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
У зв`язку з цим висновок судів про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. 
Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.
Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. 
Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах  від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19).
З огляду на це, аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судами норм Закону України «Про захист прав споживачів» частково заслуговують на увагу.
Враховуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів» та умови укладених договорів депозиту та їх розмір, пеня за вказаними договорами значно перевищує розмір пені заявленої позивачем до стягнення, в той час як суд, відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України, не може виходити за межі позовних вимог. 
Втім,  Верховний Суд не може погодитись і з заявленим позивачем розміром пені, яку він просить стягнути з банку.    
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
З огляду на обставини даної конкретної справи, ураховуючи завдання цивільного судочинства та виходячи із засад справедливості, Верховний Суд дійшов висновку про зменшення пені за договором № SАМDN 01000722811274 (Вклад «Депозит VIP») до 100 000 грн та за договором № SАМDN 01000727986995 (Вклад «Депозит VIP») також до 100 000 грн.
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.  
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу                      ОСОБА_1 слід задовольнити частково, ухвалені у цій справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій  в частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення 3 % пені передбаченої  Законом України «Про захист прав споживачів» змінити, стягнувши з банку на користь позивача пеню за договором № SАМDN 01000722811274 (Вклад «Депозит VIP») у розмірі                    100 000 грн та за договором № SАМDN 01000727986995 (Вклад «Депозит VIP») у розмірі 100 000 грн. У решті судові рішення необхідно залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» змінити, стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 пеню за договором від 12 січня 2012 року                                                 № SАМDN01000722811274 у розмірі 100 000 грн (сто тисяч гривень) та за договором від 16 серпня 2012 року № SАМDN01000727986995 у розмірі               100 000 грн (сто тисяч гривень). 
 
В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня            2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
 Судді                                                                                                С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
В. П. Курило