У х в а л а  
І м е н е м  У к р а ї н и
 
24 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/5486/19
провадження № 61-21092 ск 19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення, 
 
В с т а н о в и в:
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , обслуговуючого кооперативу «Граніт», в якому просив: визнати недійсним договір               від 09 січня 2006 року, № 18/06-199, укладений між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_1 ; скасувати рішення від 24 липня 2018 року, № 42196078, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру на квартиру   АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 з даної квартири.
У березні 2019 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено: накладено арешт наквартиру АДРЕСА_1 .
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року залишено без змін.
 
22 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року.
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , просить суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, оскільки, наявність арешту порушує права відповідача, як власника, на розпорядження цим майном, а також і права інших осіб щодо даного майна. Крім того, заявник зазначає, що забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Також вона вказує, що судами необґрунтовано зазначено, що забезпечення позову здійснюється для унеможливлення відчуження спірного майна, оскільки доказів цього позивачем до суду не надано, а тому відсутні правові та фактичні підстави для забезпечення позову. Разом із цим, заявник зазначає про неправомірність даного забезпечення позову, оскільки при його здійсненні суд не вирішував питання про застосування зустрічного забезпечення.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ,  від 15 січня 2020 року (далі - Закон). 
 
У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» даного Закону  установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Таким чином, вирішення питання про відкриття касаційного провадження за даною касаційною скаргою слід здійснювати, враховуючи вимоги ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 28 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 28 грудня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 17 січня 2020 року продовжено  ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 28 листопада 2019 року, до17 лютого2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
 
На виконання вимог указаних вище ухвал, у встановлений суддею строк, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслала матеріали на усунення недоліків.
 
Відповідно до частини третьоїстатті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
 
Указану касаційну скаргу подано з пропуском строку на касаційне оскарження, і представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , порушує питання про поновлення цього строку, посилаючись на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вона отримала особисто в Одеському апеляційному суді лише 12 листопада 2019 року, на підтвердження чого надає засвідчену копію листа Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, у якому зазначено, що представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 12 листопада 2019 року було надано належним чином засвідчену копію постанови Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, в справі № 522/5486/19.
 
Наведені підстави та обставини вказують на відсутність зловживань          представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , її процесуальними правами та, відповідно, свідчать про поважність причин пропуску строку для подання касаційної скарги.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого клопотання.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини другої статті 149 ЦПК України (в редакції до 08 лютого     2020 року) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
 
Згідно частини першої статті 150 ЦПК України (в редакції до 08 лютого     2020 року) арешт може бути накладено на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього чи інших осіб.
 
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України (в редакції до             08 лютого 2020 року) види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
 
Згідно зі статтею 151 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини її звернення.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, Приморський районний суд м. Одеси в ухвалі від 02 квітня 2019 року, з висновками якого погодився і Одеський апеляційний суд у постанові від 08 жовтня 2019 року, виходив із того, що між сторонами існує спір,предметом якого є, зокрема, право власності на відповідне нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_1 .), а тому наявна необхідність здійснення забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , шляхом тимчасового обмеження реалізації власником оспорюваного права власності на спірне майно, до часу встановлення законності отримання у власність відповідного майна нинішнім власником, з метою збереження спірного майна у нинішнього власника, оскільки існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідні заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і такі заходи забезпечення позову у даному випадку не порушують права власності ОСОБА_1 , оскільки жодним чином не обмежують реалізацію власником права власності в частині володіння та користування його майном. 
На думку колегії суддів, зважаючи на предмет та підстави позову, а також враховуючи мотиви подання позивачем відповідної заяви, відповідні заходи забезпечення позову у даній справі застосовані правомірно, обґрунтовано та з метою забезпечення виконання рішення суду, якщо таке буде винесене на користь позивача, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного майна, що в свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у випадку задоволення позову.
Не заслуговують на увагу аргументи заявника, зазначені нею у касаційній скарзі, в частині того, що позивачем не доведено вчинення нею дій щодо відчуження відповідного майна з метою ухилення від виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, оскільки заходи забезпечення позову є превентивними по своїй правовій природі та спрямовані, зокрема, на убезпечення позивача від додаткових негативних наслідків, пов`язаних із відчуженням спірного майна нинішнім власником, до часу розгляду справи в суді та встановлення істини у справі.
 
Колегія суддів також критично оцінює доводи касаційної скарги щодо невирішення судом питання про застосування зустрічного забезпечення, тому що в даному випадку суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно врахував вимоги статті 154 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року), та не застосовував зустрічне забезпечення, оскільки, при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову судом першої інстанції не було встановлено обставин для вчинення таких дій, визначених у частині третій статті 154 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року).
 
Верховний Суд не приймає до уваги обґрунтування касаційної скарги, що відповідні заходи забезпечення позову порушують права та інтересів інших осіб, оскільки у даному випадку вони є недоведеними. При цьому, слід зазначити, що будь-яка особа не обмежена правом на звернення до суду із відповідною заявою в порядку, визначеному, зокрема ЦПК України, якщо вона вважає свої певні права порушеними у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову.
 
Зазначені заявником в касаційній скарзі інші аргументи колегія суддів також вважає необґрунтованими та виключно її суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
 
У відповідності до пункту 2 частини четвертої статті  394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
В силу пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції до            08 лютого 2020 року) у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга подана на постанову суду апеляційної інстанції, якою вирішено лише процесуальне питання, є необґрунтованою. 
 
Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року), у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись частиною першою статті 127, частиною другою статті 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У х в а л и в:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвалиПриморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  особі, яка подала скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         В. М. Ігнатенко

 
                                                                                                                      В. С. Жданова

 
                                                                                                                       В. О. Кузнєцов