Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 438/261/16-к
провадження № 51-3977км19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 травня 2019 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12016140100000151, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стрия Львівської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року задоволено заяву обвинуваченого ОСОБА_6 та звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12016140100000151 закрито. 
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що в період з березня по грудень 2012 року, в приміщенні ЗОШ І-ІІІ ступенів №4, що знаходиться по вул. Зеленій, 44 м. Борислава Львівської області, виконуючи обов`язки заступника директора з адміністративно-господарської частини вказаного навчального закладу, будучи службовою особою, діючи умисно, на користь третьої особи, а саме сторожа ЗОШ І-ІІІ № 4 ОСОБА_7 , вніс завідомо неправдиві відомості в офіційні документи, а саме табелі обліку використаного робочого часу за березень-грудень 2012 року форми П-5 умовні знаки в стовпцях навпроти чисел відповідного місяця, які свідчили про перебування ОСОБА_7 на роботі, хоча останній в цей час знаходився на роботі в Республіці Польща.      
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 травня 2019 року ухвалу суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а його апеляційну скаргу – без задоволення.   
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвали суду першої та апеляційної інстанцій і закрити кримінальне провадження у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Свої доводи мотивує порушенням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України та статей 17, 372 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки суд першої інстанції незаконно, не перевіривши докази по справі, дійшов висновку про його винуватість та встановив факт вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення та допустив порушення вимог ст. 419 КПК України. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, просив залишити судові рішення без зміни.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 звернулися з клопотаннями про проведення касаційного розгляду за їх відсутності. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд  касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Статтею 62 Конституції України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. 
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення у справі «Грабчук проти України»).        
Суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішень щодо ОСОБА_6 дотрималися зазначених вимог закону.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.  
Як убачається зі змісту ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року, суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні, виклавши належне обґрунтування, задовольнив заяву обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому зазначив, що він притягується до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України віднесено до злочинів невеликої тяжкості, та дійшов висновку про можливість його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з дня вчинення злочину минуло більше трьох років. 
Висновків про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення рішення суду першої інстанції не містить.
За змістом ухвала суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 372 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вказану ухвалу суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, та з посиланням на п. 2 ч. 3 ст. 314 та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України визнав їх безпідставними.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд обґрунтовано вказав на добровільну подачу в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_6 заяви про закриття кримінального провадження, що підтверджується журналом та технічним записом судового засідання від 16 травня 2018 року. При цьому обвинуваченому було роз`яснено його права та наслідки такого рішення, що також підтвердив у поясненні в апеляційному суді і захисник ОСОБА_8 .
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є неспроможними.  
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , а відповідно скасування судових рішень щодо нього, колегія суддів не знаходить.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                                ОСОБА_3