Дата документу 11.02.2020 Справа № 320/10817/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 320/10817/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
№ 22-ц/807/374/20                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2018 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18.08.2001 позивач по справі та третя особа ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, у період шлюбу на їх сумісні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі на теперішній час зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , відповідач по справі, його падчерка – ОСОБА_1 , третя особа по справі, його дружина – ОСОБА_3 та їхній неповнолітній син – ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу між позивачем та третьою особою по справі її донька від першого шлюбу – ОСОБА_1 стала проживати разом з ними та за згодою позивача і на прохання його дружини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 була зареєстрована у належній йому з дружиною на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 . Проте відповідач ОСОБА_1 фактично не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оскільки перейшла на постійне проживання до свого цивільного чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, відповідач з 2011 року та по теперішній час, тобто вже більше 8 років, за зазначеним місцем проживання не з`являлася та в даній квартирі відсутнє будь-яке її майно. У зв`язку з тим, що відповідач по даній справі не проживає на спірній житловій площі, проте зареєстрований, позивач не має можливості у повній мірі користуватися та розпоряджатися належним йому житлом та оформити субсидію на комунальні послуги.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції було встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 18 серпня 2001 року /а.с.33/.
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с.32/.
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2001, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської нотаріальної контори за № 2-2274 та зареєстрованого у Мелітопольському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.10.2001 за № 164, копії технічного паспорту власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 /а.с.8-10/.

Відтак судом першої інстанції встановлено та не оспорено сторонами, що спірна квартира за законом є спільною сумісною власністю позивача та третьої особи – ОСОБА_3 , тому що була придбана у період їх шлюбу.

Позивач заявляв позов про визнання такою що втратила право користування житлом доньки своєї дружини, послиаючись на положення ст. 405 ЦК.

Натомість суд першої інстанції не звернув не це увагу в мотивувальні частині судового рішення, на власний розсуд виходив з положень ст. 71,72 ЖК, які не регулюють спірні правовідносини.

Крім того, судом не було враховано, що спірне житло є сумісною власністю позивача та його дружини, яка не оспорювала право своєї дочки на зазначене житло, зазначала про те, що донька періодично проживає за спірною адресою.

Тобто другий співвласник категорично заперечував проти визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом.

За ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На час розгляду справи спірне житло не було поділене в натурі, позивач не був одноосібним власником житла як на час розгляду справи, так і натепер.

За ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Та обставина, що один з співвласників квартири визнає право відповідачки на користування квартирою, унеможливлює визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом.
До того ж позивачем не доведено факт порушення його прав тим, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не спростоване твердження третьої особи про те, що вона є власником з рівними з позивачем правами на спірне житло, та реєстрація відповідачки будь-яким чином не порушує права позивача, зокрема, третя особа зазначила, що жодних перешкод для оформлення субсидій з причин реєстрації у спірному житлі відповідачки. – позивач не має, єдиною перешкодою для отримання ним субсидії є розмір його доходів, який перевищує 20000 гр., і саме це є перешкодою для отримання субсидій.
За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішеня.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков