Дата документу 21.01.2020 Справа № 333/5322/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/5322/15-ц 
Провадження №22-ц/807/148/20 
Головуючий в 1-й інстанції - Фунжий О.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів: секретар	Бєлки В.Ю., Полякова О.З.  Бабенко Т.І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інноваційний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», терті особи; приватні нотаріуси Біла Тетяна Сергіївна, Кирик Ольга Анатоліївна про визнання недійсним договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, частково недійсним договору про відступлення права вимоги, в частині, що не набрало законної сили,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит. Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АКПІБ»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 94-07 квф, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 59000 дол. США на придбання нерухомості, з кінцевим терміном повернення 21 травня 2027 року, зі сплатою 11% річних за користування кредитом. Цього ж дня, на забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ЗАТ «АКПІБ»,   ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 укладено договір поруки № 584-07 пф, за умовами якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання за кредитним договором. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким банк відступив товариству права вимоги за договором про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року. Посилаючись на те, що відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором і договором поруки належним чином не виконують, в зв`язку з чим станом на 10 липня  2015 року виникла прострочена заборгованість у сумі 1 026 971,19 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом в сумі 44 433,66 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 970794,29 грн.; по відсотках - 2 909,77 дол. США, що становить 48 279,44 грн., пені - 7 897,46 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «АКПІБ», ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсними договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, частково недійсним договору про відступлення права вимоги. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав їй як споживачу повної та достовірної інформації про умови кредитування, застереження щодо валютних ризиків, орієнтовну сукупну вартість кредиту, встановив дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки та всупереч вимогам статей 524, 533 ЦК України валютою зобов`язання в договорі зазначено долари США. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договір про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року № 94-07 квф; іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 травня 2007 року № 582-07іпф; договір про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року в частині відступлення ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за договором про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року № 94-07 квф; зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Білу Т.С. виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості запис № 5003752 про нерухоме майно - трикімнатну квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у задоволенні первинного позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Договір про іпотечний кредит № 94-07 квф, укладений 23 травня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_1 , визнано недійсним. Іпотечний договір № 582-07 іпф із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 23 травня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_1 , визнано недійсним. Договір відступлення прав вимоги, укладений 17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» визнано недійсним в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № 94-07 квф, укладений 23 травня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 Заборону відчуження нерухомого майна: трикімнатної квартири загальною площею 68,44 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5003742 від 23 травня 2007 року, підстава обтяження: іпотечний договір № 582-07 іпф з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 травня 2007 року, скасовано. Обтяження за типом іпотека, об`єкт обтяження: трикімнатна квартира загальною площею 68,44 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер обтяження 5003839 від 21 грудня 2012 року, підстава обтяження: договір про передачу прав за договором забезпечення від 17 грудня 2012 року, скасовано. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року у сумі 1 026 971,19 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом у сумі 970 794,29 грн.; відсотків за користування кредитом у сумі 48 279,44 грн. та пені у сумі 7 897,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в частині вирішення первинного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсними договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, частково недійсним договору про відступлення права вимоги залишено без змін.

Таким чином, наразі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року, переглядається в частині відмови у задоволенні первісного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційних скарг є те, що між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 укладено договір, за яким банк надав позичальнику кредит на придбання нерухомості. На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ЗАТ «АКПІБ»,   ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 укладено договір поруки за умовами якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання за кредитним договором. Відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором і договором поруки належним чином не виконують, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 94-07 квф, за яким банк надав позичальнику на придбання нерухомості кредит в сумі 59 000 дол. США з кінцевим терміном повернення 21 травня 2027 року, зі сплатою 11% річних за користування кредитом.

Цього ж дня, на забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ЗАТ «АКПІБ»,   ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 укладено договір поруки № 584-07 пф, за умовами якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання за кредитним договором.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким банк відступив товариству права вимоги за договором про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року.

Відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором і договором поруки належним чином не виконують, в зв`язку з чим станом на 10 липня 2015 року виникла прострочена заборгованість у сумі 1 026 971,19 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом у сумі 44 433,66 дол. США, що за курсом НБУ становить 970 794,29 грн.; по відсотках - 2 909,77 дол. США, що становить 48 279,44 грн., пені - 7 897,46 грн.

Відмовляючи у задоволенні первинного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні кредитного договору були порушені умови Закону України "Про захист прав споживачів", тому що кредитор не повідомив позичальника у письмовій формі орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредит, та застосував несправедливі умови щодо правил зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Оскільки договір про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року є недійсним, то в силу вимог частини другої статті 548 ЦК України є недійсним іпотечний договір від 23 травня 2007 року № 582-07 іпф із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, та в силу вимог статті 217 ЦК України є недійсним і договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року № 94-07 квф.

З вказаними висновками суду першої інстанції, в частині рішення суду, що переглядається, колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Сторони зобов`язані дотримуватися умов укладено договору та виконувати взяті на себе зобов`язання у встановлений договором строк (термін) його виконання, що передбачено ст.ст. 562, 530 ЦК України.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, а відповідач ОСОБА_1 станом на 10.07.2015 року має заборгованість.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 порушила умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року, який укладений між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

Що стосується суми заборгованості за кредитним договором, то слід зазначити наступне.

Відповідно до договору про внесення змін № 1 від 02 липня 2008 року до договору про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року були внесені зміни до пункту 2.2 кредитного договору про збільшення процентної ставки за користування кредитом з 11% до 12%; додано пункт 2.7 до договору, згідно якому сукупна вартість споживчого кредиту та реальної процентної ставки наведені в додатку № 2 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, що додається.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 237-16 від 21 вересня 2016 року підписи, виконані від імені ОСОБА_1 та розміщений в строчці " ОСОБА_1 " графи "Позичальник" оригіналу договору про внесення змін № 1 від 02 липня 2008 року до договору про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року, оригіналу таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, додаток № 2 до кредитного договору № 94-07 квф від 23 травня 2007 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідування її справжнього підпису.

Разом із тим, із долученого до позовної заяви ТОВ "Кредитні ініціативи" розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що позивачем застосовувалася процентна ставка у розмірі 12% річних, тоді як сторонами не погоджено внесення змін до договору в частині збільшення процентної ставки.

Таким чином, розмір заборгованості за відсотками має бути розрахований виходячи зі ставки - 11 % і складає 2667,28 доларів США.

Вказана сума відсотків обрахована самотійно апеляційним судом, оскільки позивач на ухвалу суду про витребування доказів вказав на відсутність технічної можливості такого обрахунку. Оскільки заявлена позивачем сума 12% річних склала 2909,77 то від цієї суми необхідно відняти 1% (2909,77 /100 =242,28), і залишиться 2667,28 доларів США які і суму складають 11% річних.

Сама по собі різниця в процентній ставці, застосованій банком під час проведення розрахунків, не може бути визначальним при вирішенні спору щодо недійсності кредитного договору, за обставин виконання позичальником його умов. Таким чином, інші складові заборгованості за кредитним договором, а саме тіло кредиту та пеня підлягають стягненню з ОСОБА_1 в заявленому позивачем розмірі.

Що стосується вимог позивача, щодо стягнення суми боргу солідарно з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне. 

У ст. 553 Цивільного кодексу України поруку визначено як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, і в даному випадку, порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов`язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою визначені ст. 554 ЦК України, а саме, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З положень ст. 554 ЦК України вбачається, що хоча поручитель і пов`язаний із боржником певними зобов`язальними відносинами, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. 

Положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час звернення Банку із вищезазначеним позовом та розгляду цієї справи судом першої інстанції, було визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За змістом вище зазначеної норми Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Відповідно до договору про внесення змін № 1 від 02 липня 2008 року до договору про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року були внесені зміни до пункту 2.2 кредитного договору про збільшення процентної ставки за користування кредитом з 11% до 12%, відповідно збільшився обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 , яка не давала згоди на такі зміни основного зобов`язання, як це передбачено пунктом 5.3 договору поруки від 23 травня 2007 року № 584-07. Відповідно договір поруки є припиненим і відсутні підстави для стягнення заборгованості в солідарному порядку. Оскільки, банк, як зазначено вище, в позадоговірному порядку одноособово збільшив обсяг відповідальності.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У договорі про іпотечний кредит № 94-07 квф від 23 травня 2007 року, зобов`язання виражене у валюті - доларах США (59 000 дол. США), а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення кредиту та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому такі складові заборгованості за кредитним договором як тіло кредиту та відсотки за кредитом мають бути стягнуті в валюті кредиту.

Окрім цього, саме в цій справі Верховний Суд встановив, що стягнення заборгованості не у валюті кредиту є помилковим (том 4 а.с. 109 зворот), тому доводам відповідача ОСОБА_1 у цій справі про необхідність стягнення заборгованості саме у гривневому еквіваленті на дано вже оцінку касаційною інстанцією саме в цій справі.

Враховуючи наведене апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи».

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у цій справі скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року станом на 10 липня 2015 року, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 44433,66 доларів США; відсотків за користування кредитом у сумі 2667,28 доларів США та пені у сумі 7 897,46 грн.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

В іншій частині рішення суду в цій справі щодо вирішення первісного позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 січня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. З. Поляков

В. Ю. Бєлка