Постанова
Іменем України
 
26 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 336/7726/16
провадження № 61-145св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 рокуу складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, посилаючись на те, що з 25 червня 2005 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжявід 27 квітня 2016 року. В період шлюбу, а саме 28 лютого 2011 року між ОСОБА_3 як продавцем та сторонами в цій справі як покупцями було укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов`язався передати, а покупці - прийняти у власність земельну ділянку площею 0,0599 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , по 1/2 частці кожний. Після припинення шлюбних відносин  ОСОБА_2 забрав собі оригінал вказаного договору та відмовляється надати їй цей документ. Вважає, що такими діями відповідач оспорює її право власності на належну їй частину земельної ділянки. Сам по собі факт відсутності з боку її колишнього чоловіка активних дій, спрямованих на порушення та оспорювання права власності, з урахуванням обставин та взаємовідносин сторін, свідчить про наявність таких порушень за замовчуванням. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 лютого 2017 року у складі судді Зарютіна П. В. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 2310100000:07:074:0046) площею 0,0599 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не спростував факту відсутності з його боку заперечень щодо надання позивачу оригіналу договору купівлі-продажу земельної ділянки, який у нього постійно знаходиться. Зазначене свідчить, що такими діями  ОСОБА_2 оспорює право власності  ОСОБА_1 на належну їй частину земельної ділянки. Врахувавши спосіб володіння сторонами земельною ділянкою, наявність лише одного правовстановлюючого документа на двох співвласників та конфліктної ситуації між ними з приводу користування майном, суд дійшов висновку, що позивач позбавлена можливості розпоряджатися належною їй частиною спірного об`єкта нерухомості та визначати її долю в порядку, передбаченому законом.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять та позивачем не надано постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмови щодо видачі їй як стороні правочину дубліката договору купівлі-продажу від 28 лютого 2011 року або його другого примірника, а також - доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до суду з приводу оскарження неправомірних дій нотаріуса. Встановивши факт наявності оригіналу правовстановлюючого документу, відсутності з боку відповідача активних дій, направлених на порушення та оспорювання права власності позивача, місцевий суд залишив поза увагою вищевказані обставини, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 лютого 2017 року залишити без змін. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідач відмовляється надати їй договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був виданий нотаріусом лише в одному примірнику, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості розпорядитися належною їй часткою у спірному майні. Вважає, що такими діями  ОСОБА_2  оспорює її право власності.Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції послався на те, що оскільки оригінал правовстановлюючого документа не втрачено, то вона має можливість отримати його дублікат. Однак такий висновок суперечить положенням частини першої статті 53 Закону України «Про нотаріат», згідно з яким у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, видається дублікат втраченого документа. Отже, відсутні підстави для оскарження дій нотаріуса про відмову у видачі дубліката документа, оскільки є його оригінал. Особа може звернутися до суду з позовом про визнання права власності тоді, коли інші особи не визнають належності йому майна або коли унеможливлюється реалізація нею свого права власності. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Запоріжжя.
 
05 березня 2018 року справа № 336/7726/16 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що з 25 червня 2005 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 27 квітня 2016 року. 
 
В період шлюбу, а саме 28 лютого 2011 року між ОСОБА_3 як продавцем та сторонами в цій справі як покупцями було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав, а покупці - прийняли у власність земельну ділянку площею 0,0599 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , по 1/2 частці кожний.
 
Оригінал вказаного договору знаходиться у відповідача, з боку якого відсутні активні дії, направлені на порушення та оспорювання права власності позивача.
 
Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
 
Предметом позову в цій справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав ненадання відповідачем правовстановлюючого документа на такий об`єкт.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
 
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
 
В разі відсутності правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. В таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю в нього відповідного документа.
 
У справі, яка переглядається, позивачем не доведено, що відповідач ставить під сумнів наявність у неї права власності на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення її прав власника, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна внесено до Державного реєстру правочинів, тобто вказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної часткової власності.
 
При цьому обставини ненадання відповідачем правовстановлюючих документів позивачу також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника частки в об`єкті нерухомості в даному спорі про визнання права власності, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що вона не змогла реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження земельною ділянкою через відсутність зазначених документів, зокрема отримала відмову нотаріуса у вчиненні того чи іншого правочину або мала інші перешкоди в реалізації своїх прав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання права власності за статтею 392 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не доведено порушення, невизнання та/або оспорення її прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації нею права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом.
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в позові. Разом з цим, з урахуванням встановлених судами обставин щодо наявності оригіналу правовстановлюючого документа, Верховний Суд визнає помилковим висновок апеляційного суду про те, що позивач повинна була надати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі їй як стороні правочину дубліката договору купівлі-продажу від 28 лютого 2011 року або його другого примірника, а також - докази на підтвердження того, що позивач зверталася до суду з приводу оскарження таких дій нотаріуса. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що обставини ненадання відповідачем правовстановлюючих документів позивачу не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника частки в об`єкті нерухомості у даному спорі про визнання права власності.
 
Проте, враховуючи, що окремі недоліки рішення суду апеляційної інстанції не вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 400 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків цього суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов