УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/16771/18
Провадження № 22-ц/4820/286/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_6 , органу опіки та піклування Хмельницької міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в :
У липні 2018 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що він є співвласником 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , іншими співвласниками є відповідачі ОСОБА_5 (1/8 частка), ОСОБА_1 (1/8 частка) та ОСОБА_6 (1/2 частка). В добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування будинком.
У зв`язку з цим позивач просив суд встановити порядок користування між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 у відповідності до запропонованого судовим експертом варіанту порядку користування ним.
Призначити по даній справі будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання:
-Які можливі варіанти порядку користування житловим будинком АДРЕСА_1 між його співвласниками.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2018 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.
       Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2019 року позовну заяву задоволено.
Встановлено порядок користування кімнатами в будинку по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 - кімнатою, площею 12,5 кв.м.
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - кімнатою, площею 14,6 кв.м.
Кімнати площею 4,7 кв.м. та 8,9 кв.м залишено у спільному користуванні.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_3 в задоволенні позову відмовити.
Вважає, що вказане рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що суд не врахував, що крім співвідповідачів, у спірному будинку зареєстрована і проживає малолітня дитина, дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тим самим суд, всупереч ст. 150 ЖК України, заселив у кімнату площею 14,6 кв.м трьох осіб різної статі, включаючи малолітню дитину.
Крім того, на думку апелянта, суд в обґрунтування свого рішення взяв до уваги лише один доказ, а саме: експертний висновок № 634/018 від 29 березня 2019 року. При цьому, залишились поза увагою суду наявні в матеріалах справи інші докази, зокрема: висновки експертних досліджень № 19/11 від 29 березня 2011 року проведеного експертом Марченковим Г.Г., № 2075/013 від 16 травня 2013 року проведеного тим же експертом Власюком В.В.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
В судах встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.
Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Хмельницького державного нотаріального архіву Вальчук І.І., та дублікату договору дарування, виданого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Грицою Л.М., ОСОБА_3 є співвласником 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються відповідними письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи (а. с. 10-11).
Право власності 1/4 частку зазначеного житлового будинку належним чином зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Витяг з Державного реєстру № 131816198 від 23 липня 2018 року, копія додається (а. с. 16).
Іншими співвласниками зазначеного будинку є ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 9 грудня 2004 року (1/8 частка), ОСОБА_1 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 9 грудня 2004 року (1/8 частка), ОСОБА_6 - на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року (1/2 частка), що підтверджується повідомленням Хмельницького БТІ № 685498 від 12 липня 2018 року, копія додається (а. с. 17).
Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду від 9 серпня 2016 року, право спільної часткової власності ОСОБА_6 на житловий будинок по АДРЕСА_1 припинено, а рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року ОСОБА_6 було виділено 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1 , а саме коридор площею 5,3 кв.м, кухню площею 8,2 кв.м., кімнату площею 10,9 кв.м., кімнату площею 13,6 кв.м., які зазначені в технічному паспорті за інвентаризаційним № 011211 цифрами 2-1,2-2,2-3,2-4. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2012 року вказане вище рішення суду залишено без змін. Копії зазначених рішень додаються (а. с. 14, 42).
Протягом тривалого між сторонами не має спільної згоди щодо встановлення порядку користування будинком. Виникають сварки та суперечки з приводу користування та проживання в зазначеному будинку.
Висновком судового експерта Власюка В.В. № 634/018 від 29 березня 2019 року було запропоновано один варіант встановлення порядку користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 - кімнатою, площею 12,5 кв.м., ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - кімнатою, площею 14,6 кв.м., кімнати площею 4,7 кв.м. та 8,9 кв.м залишено у спільному користуванні (а. с. 87). 
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки будинок поділу в натурі не підлягає, виникає необхідність встановлення порядку користування будинком між співвласниками в судовому порядку.
Відповідно до висновку експерта № 634/018 від 29 березня 2019 року, експертом згідно фактичного планування житлового будинку пропонується варіант встановлення порядку користування домоволодінням, а саме: ОСОБА_3 користуватись кімнатою, площею 12,5 кв.м., ОСОБА_5 та ОСОБА_1 користуватись кімнатою, площею 14,6 кв.м., кімнати площею 4,7 кв.м. та 8,9 кв.м. залишити в спільному користуванні.
       З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд. 
Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.
Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірним житловим будинком не досягнуто.
Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500 цс 15.
Посилання апелянта, що суд не врахував обставину, що крім співвідповідачів, у спірному будинку зареєстрована і проживає малолітня дитина, дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тим самим суд, всупереч ст. 150 ЖК України, якою не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, крім подружжя, заселив у кімнату площею 14,6 кв.м трьох осіб різної статі, включаючи малолітню дитину є безпідставними та необґрунтованими. На сьогоднішній день сторони користуються зазначеним житлом в такому ж порядку.
Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, що суд не прийняв до уваги дослідження експертів, які проводились по іншим справам.
Зазначені дослідження проводились по іншим справах за інших обставин і не є висновком експерта.
Відповідачі в судовому засіданні висловили думку, що зазначений варіант встановлення порядку користування домоволодінням їх не влаштовує, однак не запропонували інших варіантів та не звертались із клопотанням про призначення повторної експертизи.
Відповідно до експертного висновку № 634/018 від 29 березня 2019 року експертом запропоновано варіант встановлення порядку користування спірним домоволодінням, який передбачає відхилення (до 10 %) від ідеальних часток співвласників по площі будинку.
Крім того, експертом зазначено, що встановлення порядку користування домоволодінням з наданням кожному з трьох співвласників у користування відокремленої житлової кімнати є технічно неможливим.
Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість скарги, а стосуються переоцінки доказів.
Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. 
       Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування. 
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 

Повне судове рішення складено 17 лютого 2020 року.

 
       Судді А.В. Купельський

 
Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк