30.01.20
22-ц/812/153/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 472/1261/17
Провадження № 22-ц/812/153/20 Головуючий суду першої інстанції Тустановський А.О.
Категорія 27                                 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова
Іменем України
30 січня 2020 року                                                                м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Тустановського А.О. в приміщенні суду в смт. Весселинове, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
У листопаді 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.
21 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку.
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2017 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 80 043 грн. 41 коп., яка складається: з заборгованості за тілом кредиту у сумі 6 984 грн. 55 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом на суму 65 600 грн. 85 коп.; пені за несвоєчасність сплати боргу та комісії на суму 3170 грн. 23 коп.; а також штрафів у сумі 500 грн. - фіксована частина та 3787 грн. 78 коп. -процентна складова.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вищезазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати у сумі 1600 грн.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 О. ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, посилався на безпідставність позову.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між Банком та відповідачем існують договірні правовідносини щодо повернення позичальником тільки тіла кредиту. Доказів погоджених між сторонами розмірів відсотків та неустойки позивачем не надано. За такого, зарахування позивачем сплачених відповідачем на погашення кредитної заборгованості коштів в якості відсотків та неустойки є безпідставним. Оскільки відповідачем за період з 01 травня 2013 року по 25 вересня 2019 року було витрачено 11 430 грн. кредитних коштів, а сплачено 13 906 грн. 64 коп., то на думку суду відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення тіла кредиту.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.7). Розмір процентів та неустойки у вказаній заяві сторонами узгоджено не було.
Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.
Протягом дії договору відповідач отримала у Банку одну кредитну картку строком дії до 31 липня 2016 року (а.с.132). Кредитний ліміт на картці з 21 травня 2013 року становив 300 грн., з 17 червня 2013 року - 5 000 грн., з 01 серпня 2013 року – 7 000 грн. (а.с.121-123).
З виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, а також здійснювала погашення заборгованості. Зі сплачених нею сум за період з 21 травня 2013 року по 30 вересня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» 7 903 грн. 55 коп. спрямував на погашення відсотків та суми комісії та пені.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2013 року станом на 30 вересня 2017 року є правильним, оскільки у ОСОБА_1 за зазначеним Банком кредитним договором відсутня заборгованість.
       Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, правомірно вважав, що оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено сплату відповідачем на користь Банку відсотків та неустойки, то відсутні підстави для їх стягнення судом та зарахування платежів відповідача на їх погашення.
Оскільки наданими позивачем доказами станом на 30 вересня 2017 року підтверджено наявність заборгованості відповідача перед Банком у сумі 6 984 грн. 55 коп. тіла кредиту та сплату нею на погашення заборгованості 7 903 грн. 55 коп., то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги Банку про стягнення тіла кредиту, оскільки вказана заборгованість була сплачена відповідачем, а банком неправомірно зарахована на погашення відсотків та неустойки, які договором не передбачені. Встановивши те, що відповідачем за період з 01 травня 2013 року по 25 вересня 2019 року було витрачено 11 430 грн. кредитних коштів, а сплачено 13 906 грн. 64 коп., суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина

Судді                                                                Л.М. Прокопчук

                                                               Л.М. Царюк 
Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.