ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 лютого 2020 року           справа №320/1453/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 320/1453/19 (головуючий суддя І інстанції Ушенко С.В.), складене в повному обсязі 04 листопада 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» до Державної служби України з питань праці, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною відповіді та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

27 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з питань праці, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Держпраці у Донецькій області про визнання відповіді № 1952/4/4.3-ДП-19 від 07 березня 2019 року про розгляд скарги протиправною та зобов`язання повторно розглянути скаргу від 01 лютого 2019 року та надати законну і обґрунтовану відповідь (а.с. 3-19).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 205-207).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна відповідь відповідача є незаконною та необґрунтованою.
Зазначив, що посадові особи органу Держпраці при проведені перевірки порушили норми діючого законодавства, посилання на вимоги Порядку № 295 є нікчемними.
Вважає, що спеціального закону щодо особливостей проведення перевірок не існує. 
Наголошує на численні порушення при проведенні інспекційного відвідування, винесення припису та постанови про накладення штрафу.
Вважає, що направлення на  примусове виконання постанов про накладення штрафу є порушенням вимог ухвали суду першої інстанції віл 29 грудня 2018 року про зупинення дії постанов.
Зазначив, що рішення суду першої інстанції є невмотивованим та незаконним (а.с. 211-228).
Представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» (ЄДРПОУ 39994616; 84100, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Шевченка, буд. 22, офіс 7) 01 лютого 2019 року звернулось зі скаргою до Державної служби України з питань праці на дії посадових осіб Головного управління Держпраці у Донецькій області, яка обґрунтована тим, що з 11 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2018 року посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області проводилось інспекційне відвідування з питань дотримання законодавства про працю ТОВ «МК-СЕРВІС», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ДЦ1538/1187/АВ від 29 жовтня 2018 року. На підставі акту винесено припис про усунення виявлених порушень № ДЦ1538/1187/АВ/П від 07 листопада 2018 року, а 30 листопада 2018 року - постанови про накладення штрафу.
При цьому, позивач зазначає, що інспекційне відвідування, результати якого стали підставою для винесення постанов про накладення штрафу, а також самі постанови вчинені із грубими порушеннями чинного законодавства. В зазначеній скарзі позивач просив вжити відповідних заходів в межах повноважень Державної служби України з питань праці та припинити антидемократизм та свавілля в Головному управлінні Держпраці у Донецькій області (а.с. 20-25).  
Листом № 1952/4/4.3-ДП-19 від 07 березня 2019 року( про розгляд скарги) відповідачем надано відповідь позивачеві, в якій розглянуто його скаргу на дії посадових осіб( а.с.55-58).
Позивач вважає, що інформація, яку містить спірна відповідь, не відповідає нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим просить визнати її протиправною та зобов`язати відповідача повторно розглянути скаргу. 
В позові зазначив, що: « Відповідач мав розглянути скаргу та надати законну та обґрунтовану відповідь, вжити заходів щодо захисту та відновлення прав позивача( шляхом проведення службового розслідування ,притягнення винних до відповідальності та вжити заходи ( шляхом застосування існуючих повноважень, тобто надання відповідних наказів, розпоряджень до підпорядкованої йому Третьої особи), які б були спрямовані на відновлення порушених прав Позивача.
Натомість, відповідач надав формальну отписку із зазначенням незаконної   інформації, ігнорував порушенні права позивача та протиправно вказав  неправдиву інформацію, що Третя особа діяла на підставі, в межах та спосіб, що встановлений законом, а, отже - нічого відповідач вживати на відновлення прав позивача не буде» ( мова оригіналу).
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що  позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідь, надана позивачу на його звернення-скаргу, містить повні відповіді на питання, порушені позивачем у скарзі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідь на скаргу позивача надана на виконання вимог Закону  України “Про звернення громадян”, відтак суд розглядає спірну відповідь з огляду на його положення.
Закон України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР “Про звернення громадян” регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення (надалі – Закон № 393).
Згідно з нормами статті 1 Закону № 393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Під зверненнями громадян, відповідно до вимог статті 3 Закону № 393 слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга – звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Нормами статті 18 Закону № 393 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Згідно з положеннями статті 19 Закону № 393 органи державної влади, їх працівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечити поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.
Пунктом 1 Указу Президента України “Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування” від 07 лютого 2008 року № 109/2008 постановлено Кабінету Міністрів України, міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування вжити невідкладних заходів щодо забезпечення реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов`язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильного виконання норм Закону України “Про звернення громадян”, упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо: недопущення надання неоднозначних, необґрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам; викоренення практики визнання заяв чи скарг необґрунтованими без роз`яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень; створення умов для участі заявників у перевірці поданих ними заяв чи скарг, надання можливості знайомитися з матеріалами перевірок відповідних звернень; з`ясування причин, що породжують повторні звернення громадян, систематичного аналізу випадків безпідставної відмови в задоволенні законних вимог заявників, проявів упередженості, халатності та формалізму при розгляді звернень; вжиття заходів для поновлення прав і свобод громадян, порушених унаслідок недодержання вимог законодавства про звернення громадян, притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків щодо розгляду звернень громадян.
Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.
Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у скарзі від 01.02.2019 зазначив про протиправність дій посадових осіб Головного управління Держпраці у Донецькій області щодо пред`явлення до виконання постанов про накладення штрафу всупереч ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 29.12.2018 по справі № 200/14921/18-а, яка набрала законної сили 29.12.2018, про зупинення їх дії та заборону вчиняти будь-які дії, спрямовані на їх виконання, у зв`язку з чим просив вжити відповідні заходи в межах повноважень відповідача та припинити свавілля, яке має місце в Головному управлінні Держпраці у Донецькій області.
Розглянувши по суті скаргу позивача, листом № 1952/4/4.3-ДП-19 від 07.03.2019 Державна служби України з питань праці надала відповідь, в якій зазначила про проведення відповідної перевірки щодо законності дій посадових осіб Головного управління Держпраці у Донецькій області, зазначених у скарзі, та про відсутність в їх діях порушень.          В обґрунтування апеляційної скарги, позивач посилається на те, що зміст відповіді в оскаржуваній частині фактично не відповідає дійсності, оскільки відповідачем у відповіді не доведено правомірність дій та рішень посадових осіб Головного управління Держпраці у Донецькій області, про які існує спір по цій справі, та не приведено належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів. 
Відтак, позивач фактично вважає зміст відповіді таким, що не відповідає його баченню яка відповідь має бути.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Суд апеляційної інстанції не вбачає у відповіді на скаргу позивача порушення будь-яких прав позивача, незгода з її змістом (у випадку освітлення всіх питань наявних у скарзі) не є підставою для її повторного розгляду.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що в  обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає на неправомірність дій посадових осіб третьої особи при проведенні інспекційного відвідування, складання припису та постанови, що не є спірним в даній справі, свої права щодо цих питань можуть бути захищені позивачем шляхом подання відповідних позовів до суду.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо необхідності відмови у задоволені позовних вимог з огляду на вищевказані висновки.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги в цій частині незмістовними.
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що фактичними доводами апеляційної скарги є  незгода з діями уповноважених осіб  ГУ Держпраці у Донецькій області під час проведення інспекційного відвідування позивача, що не є предметом розгляду в даній справі та судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки процесуальні дії осіб щодо дотримання відповідного законодавства під час проведення інспекційного відвідування, порядок та строки , винесення постанови, приписів та штрафів,- є окремим предметом розгляду в адміністративному судочинстві.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.                      
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.                    
Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).                       
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.                                            
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.                     
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правомірного висновку суду попередньої інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Сервіс» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 320/1453/19  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 у справі № 320/1453/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 лютого 2020 року.

Судді                                                                                      Т.Г.Арабей 
                                                                                                    І.В. Геращенко
                                                                                                    Г.М. Міронова