Номер провадження: 22-ц/813/2165/20 
Номер справи місцевого суду: 520/14571/14-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засіданя – Віцько А.І.,
учасників справи:
позивачки - ОСОБА_1 ,
відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
представника відповідачів – ОСОБА_4 ,
представниці позивачки - адвоката Єрьоменко Л.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визначення частки в спільному майні подружжя, задоволення вимог кредитора та визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 
29.10.2014 року позивач звернулась  до суду з позовом, який в подальшому неодноразово було уточнено, та згідно редакції від 12.06.2015 року просила  визнати договір дарування, укладений 03.12.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 безоплатно прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною И.О., зареєстрований в реєстрі за № 1598, недійсним; визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від №98.02-919 від 1998року, укладеному на Одеській Спеціалізованій Біржі нерухомості спільним майном подружжя; визначити, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності у вигляді кВ. АДРЕСА_1 становила 1/2. Стягнути з ОСОБА_5 суму загального боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012 року в розмірі 100 000, 00доларів США та три відсотки щомісячно згідно договору в розмірі 108 000, 00доларів США, або межах вартості 1/2 частки в праві спільної сумісної власності, у вигляді кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012року в розмірі 100 000, 00доларів США та три відсотки щомісячно згідно договору в розмірі 108 000, 00доларів США, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , або межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати. 
Свої вимоги мотивувала тим, що в 2006 році між нею та ОСОБА_7   був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_7 запозичив у неї  грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США на строк до кінця грудня 2006 року, про що 04.10.2006 року була складена відповідна розписка. У вказаний строк грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим 03.09.2012 року повторно надав розписку, згідно якої зобов`язався повернути грошові кошти у строк до кінця 2012 року, крім того, зобов`язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами розмірі трьох відсотків річних.  Однак, своїх зобов`язань за вказаним договором не виконав. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7   помер, спадкоємцями майна померлого є його син ОСОБА_3 та  дружина ОСОБА_5 , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь сина. 
Позивач стверджує, що під час шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подружжям була придбана квартира АДРЕСА_1 . 
29.10.2014 року позивач  звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_7 , в якості третьої особи зазначила: ОСОБА_5 . Згідно первісних позовних вимог просила стягнути заборгованість в розмірі 208 000 доларів США. Крім того, позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення  арешту на 1\2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач вважає, що після отримання поданої позовної заяви та клопотання про забезпеченим позову, 03.12.2014 року ОСОБА_5 уклала договір дарування з ОСОБА_2 ,  згідно якого безоплатно передала у власність квартиру АДРЕСА_3 , який не був спрямований на настання правових наслідків - перехід права власності, а тому є фіктивним. 
Таким чином, вважає, що дії відповідачів в частині штучного виведення нерухомого майна зі спадкової маси порушують її право на стягнення боргу, а договір дарування вчинений фіктивно, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином.
Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визначення частки в спільному майні подружжя, задоволення вимог кредитора та визнання договору дарування недійсним – задоволено частково.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від №98.02-919 від 1998року, укладеного на Одеській Спеціалізованій Біржі нерухомості, спільним майном подружжя ОСОБА_5 та  ОСОБА_7 .
Визначено, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності у вигляді квартири АДРЕСА_1 становила 1/2.
Визнано частково недійсним договір дарування, укладений 03.12.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 безоплатно прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною И.О., зареєстрований в реєстрі за № 1598 в частині дарування 1/2 частини вказаної квартири, що належала ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності. 
Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2   на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 суму боргу  в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2856.7664 гривень) становить 2 856 766 (два мільйона вісімсот п`ятдесят шість тисяч сімсот шістдесят шість) гривень, 40 копійок, за договором позики грошей від 03 вересня 2012 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 понесені судові витрати у загальному розмірі 4 263  гривень. 
В іншій часині у задоволенні позову відмовлено.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_5 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору у сумі 6394 грн. 50 коп.
В апеляційній скарзі відповідачка, обгрунтовуючи свої вимоги, наводить наступні доводи.
1.Суд першої інстанції не обгрунтував у чому полягає порушення прав та законних інтересів позивача.
2.Суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що оскаржувана квартира передавалася в натурі на користь єдиного спадкоємця ОСОБА_3 , тоді як такої передачі не відбулося. Вказана квартира до складу спадкової маси не входила, оскільки була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_5 , чого суд не врахував при ухваленні рішення.
3.Суд першої інстанції не врахував, що звертатися із позовом про визнання майна померлого спільною сумісною власністю подружжя можуть лише спадкоємці померлого.
4.Суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним договір дарування квартири, оскільки обдарована ОСОБА_9 ОСОБА_10 фактично проживає та зареєстрована в квартирі, що також не заперечується позивачем.
5.Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором дарування квартири, позивач не є стороною оскаржуваного договору.
6.Суд першої інстанції не визначив вартість спадкового майна.
7.Суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що покійний ОСОБА_7 не писав розписку від 3 жовтня 2012 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору у сумі 6394 грн. 50 коп.
В апеляційній скарзі відповідачка, обгрунтовуючи свої вимоги, наводить наступні доводи.
1.Суд першої інстанції не обгрунтував у чому полягає порушення прав та законних інтересів позивача.
2.Суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що оскаржувана квартира передавалася в натурі на користь єдиного спадкоємця ОСОБА_3 , тоді як такої передачі не відбулося. Вказана квартира до складу спадкової маси не входила, оскільки була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_5 , чого суд не врахував при ухваленні рішення.
3.Суд першої інстанції не врахував, що звертатися із позовом про визнання майна померлого спільною сумісною власністю подружжя можуть лише спадкоємці померлого.
4.Суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним договір дарування квартири, оскільки обдарована ОСОБА_9 ОСОБА_10 фактично проживає та зареєстрована в квартирі, що також не заперечується позивачем.
5.Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором дарування квартири, позивач не є стороною оскаржуваного договору.
6.Суд першої інстанції не визначив вартість спадкового майна.
7.Суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що покійний ОСОБА_7 не писав розписку від 3 жовтня 2012 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору у сумі 6394 грн. 50 коп.
В апеляційній скарзі відповідачка, обгрунтовуючи свої вимоги, наводить наступні доводи.
1.Суд першої інстанції не обгрунтував у чому полягає порушення прав та законних інтересів позивача.
2.Суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що оскаржувана квартира передавалася в натурі на користь єдиного спадкоємця ОСОБА_3 , тоді як такої передачі не відбулося. Вказана квартира до складу спадкової маси не входила, оскільки була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_5 , чого суд не врахував при ухваленні рішення.
3.Суд першої інстанції не врахував, що звертатися із позовом про визнання майна померлого спільною сумісною власністю подружжя можуть лише спадкоємці померлого.
4.Суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним договір дарування квартири, оскільки обдарована ОСОБА_9 ОСОБА_10 фактично проживає та зареєстрована в квартирі, що також не заперечується позивачем.
5.Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором дарування квартири, позивач не є стороною оскаржуваного договору.
6.Суд першої інстанції не визначив вартість спадкового майна.
7.Суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що покійний ОСОБА_7 не писав розписку від 3 жовтня 2012 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
12.06.2018 року від представниці позивачки  ОСОБА_1  – адвоката Єрьоменко Л.В.надійщов відзиви на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 .
У відзиві представниця позивачки, заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, наводить наступні доводи. 
1.Суд першої інстанції повністю дослідив обставини справи, оскільки розглядав справу протягом 4-х років; було призначено комплексну судово-товарознавчу експертизу, почеркознавчу експертизу, судову будівельно-технічну експертизу; судом витребувано велику кількість документів.
2.Представник відповідачів не заперечувала, що позивачка позичила грошові кошти померлому ОСОБА_7 .
3.Протягом 4-х років відповідачі не надали жодного доказу недійсності наданої розписки.
4.Квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана подружжям ОСОБА_11 в період шлюбу (дата реєстрації шлюбу 24 серпня 1968 року) за договором купівлі-продажу від 14.02.1998 року.
5.ОСОБА_1 та подружжя ОСОБА_11 тривалий строк дружили, однак ОСОБА_5 , її син, знаючи про борги ОСОБА_7 взагалі нічого не повідомили ОСОБА_1 про смерть боржника, та навмисно це приховували, та факт знаходження сторін у дружніх стосунках був визнаний представником відповідачів у судовому засіданні.
6.Посилання апелянта на те, що суд не врахував тієї обставини, що покійний ОСОБА_7 не підписав розписку від 03 жовтня 2012 року та апелянту взагалі не відомо про борги покійного чоловіка, також не відповідають дійсності, так як відповідач ОСОБА_5 у своїх запереченнях на поданий позов підтвердила, що вказану розписку писала сама зі слів покійного чоловіка, який вкрай рідко писав після аварії та просив її викласти її письмово в той час, як зазначена розписка була підписана особисто ОСОБА_7 , що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
22.03.2018 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області суду в складі судді Погорєлової С.О. було відкрито провадження по вказаній справі за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.04.2018 року зазначену цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було призначено до розгляду.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого були передані всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 24.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Журавльова О.Г.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 січня 2019 року справу під головуванням судді Журавльова О.Г. було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Розпорядженням № 5171 «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями» від 07.11.2019 року у відповідності до п.п. 2.3.49., 2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду було проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.
Ухвалою від 07 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що  04 жовтня 2006 року між нею та ОСОБА_7   був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США під три відсотки щомісячних, за умови повернення позики  до кінця грудня 2006 року.
В своїх запереченнях на поданий позов відповідач ОСОБА_5   підтвердила, що вказану розписку писала саме вона зі  слів  чоловіка, який власноручно писав вкрай рідко та попросив її викласти її письмово, в той час як зазначена розписка була підписана особисто  ОСОБА_7 .  
У вказаний строк ОСОБА_7 грошові кошти  не повернув, у зв`язку з чим 03.09.2012 року повторно підписав розписку, згідно якої зобов`язався повернути грошові кошти у строк до кінця 2012 року, крім того зобов`язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі трьох відсотків річних. 
Дійсно судом встановлено, що в матеріалах справи міститься розписка, з умов якої вбачається, що ОСОБА_7 отримав грошові кошти в сумі 100 000 дол. США в період з лютого 2005 року по травень 2005 року від ОСОБА_1 для розвитку колгоспу на підприємство «Злагода», з відсотковою ставкою з розрахунку 3 % в місяць на отриману суму , які зобов`язався сплатити до кінця вересня 2012 року.
Суд приймає вказану розписку в якості належного та допустимого доказу отримання  грошових коштів ОСОБА_7 від ОСОБА_1 , оскільки відповідно до висновку № 17-2874/01 судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2017 року встановлено, що рукописний текст розписки, датованої 03.09.2012 року про отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 100 000 дол. США під 3 % в місяць, виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою. Натомість рукописний запис дати «3 сентябр 2012 го» у розписці, датованій 03.09.2012, розташований в нижній частині документу, під текстом,  а також підпис в розписці, датованій 03.09.2012 року, розташований в нижній частині документу, під текстом, праворуч від запису дати «3 сентябр 2012 го» -  виконані самим ОСОБА_7 .
Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка від 03.09.2012 року) перебувала у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обов`язку. 
Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на недостовірність розписки, однак доказів недійсності чи безгрошовості  наданої розписки суду не надали.
Крім того, суд звертає увагу на те, що доказів повернення грошових коштів за розпискою від 04.10.2006 року відповідачами також надано не було, що також свідчить про пролонгацію боргу, отриманого ОСОБА_7 та його не повернення. 
Порушення ОСОБА_7 своїх зобов`язань за договором позики стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу. 
У відповідності до вимог чинного на той час цивільно-процесуального законодавства судом було зроблено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській Області щодо місця реєстрації відповідача. 
З відповіді, що була отримана судом 30.10.2014 року позивачеві стало відомо про те, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим суд не погоджується з твердженнями представника відповідачів щодо пропуску ОСОБА_1 строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначеного ч.2 ст. 1281 ЦУ Цкраїни, так як доказів того, що позивачеві було відомо про смерть ОСОБА_7 до звернення до суду з даним позовом у судовому засіданні надано не було, тому суд вважає, що позивач дізналась про смерть останнього саме з відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. 
Судом встановлено, що ОСОБА_7   перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5    з 24 серпня 1968  року, шлюб було зареєстровано в Палаці одружень, актовий запис № 2673.
Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5   народився син ОСОБА_3 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 .
В установлений законом строк,  а саме 16 грудня 2013  року ОСОБА_3    звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Машкініної Ніни Олександрівни   з заявою  про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , зв`язку з чим  нотаріусом було заведено спадкову справу №7/2013, копія якої наявна в матеріалах справи. 
Дружина спадкоємця, ОСОБА_5 , в свою чергу звернулась до нотаріуса з заявою про відмову від належної їй долі спадкового майна, що залишилося після смерті чоловіка на користь сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_7 , а від так вимоги в частині стягнення з неї боргу є необґрунтованими та безпідставними.
З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на: садовий будинок АДРЕСА_5 , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право власності, НОМЕР_4 від 27.11.2007 року, видане виконавчим комітетом Калинівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.   
Також ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 ,  на підставі договору № 98.02-919 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Спеціалізованій біржі Нерухомості 14.02.1998 року, набула право власності на трьохкімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , яка, на думку суду, є спільною сумісною власністю подружжя.  
Судом встановлено, що 03 грудня 2014 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. за реєстр. № 1598, було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 безоплатно прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з трьох жилих кімнат, жилою площею – 42,4 кв.м., загальною площею – 73 кв.м.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
Європейський суд з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, позивача та його представника, відповідачів та їх представника, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарги, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково районний суд виходив з того, що між позивачкою та померлим було укладено договір позики, який не був виконаний померлим за життя і таким чином зобов`язання зі сплати заборгованості перейшли до спадкоємців померлого в межах спадкової маси, а укладений договір дарування квартири є фіктивним в частині дарування 1 / 2 її частини, оскільки останній був укладений без наміру створення правових наслідків. 
З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.
Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у тому обсязі та у строк, встановлений договором.
Відповідно  до ст. 629 ЦК України  договір  є обов`язковим  для   виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його підписання стають одинаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коди позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором.
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до  ст. 1261 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у  тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України   до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1270  ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється  у  шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та  ОСОБА_7 , оскільки  відповідач  ОСОБА_5 вказане не спростувала, доказів придбання квартири за її особисті кошти  суду не надала.
Також, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 01.04.1994 року) майно, нажите  подружжям  за  час  шлюбу,  є  його  спільною сумісною  власністю.  Кожен  з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був  зайнятий  веденням  домашнього  господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Натомість, як було встановлено судом, 03 грудня 2014 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом, приватним нотаріусом було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 безоплатно прийняла у власність оскаржувану квартиру. 
Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України).
За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Позивач, заявляючи вимоги про визнання договору дарування недійсним, вказує на його фіктивність. 
Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.
Відповідно до ч. 5ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24постанови Пленуму Верховного Суду  України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду  України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.
Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.
Як встановлено судом, метою укладання спірного договору дарування було уникнення від виконання в майбутньому вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину та фактичне зменшення обсягу спадкового майна. 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. 
На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім`ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину. 
Виходячи із зазначеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір дарування від 03.12.2014 року є фіктивним правочином, оскільки його було  вчинено без наміру створення правових наслідків, так як ОСОБА_12 продовжує проживати у спірній квартирі, місце проживання не змінювала, а доказів того, що ОСОБА_13 переоформила на себе усі особові рахунки та особисто їх оплачує у судовому засіданні надано не було. 
Крім того, суд звертає увагу на те, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні твердження представника відповідачів щодо того, що за час шлюбу подружжям ОСОБА_11 було придбано дві квартири і вони були розподілені між ними та були особистим майном кожного, так як квартира за адресою: АДРЕСА_6 була продана померлим ще ІНФОРМАЦІЯ_7 року і доказів того, що вона належала ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності суду надано не було, так як і не було надано доказів того, що кошти, отримані від її продажу були використані не на потреби сім`ї. 
Суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково, врахувавши той факт, що захисту в даному випадку підлягає порушене право позивача, щодо 1 / 2 частини квартири АДРЕСА_1 , натомість як позивач у своїй позовній заяві ставить вимоги  щодо всієї квартири в тому числі й частики  ОСОБА_5 , яка належала їй на праві особистої часткової власності і якою вона мала право розпорядитись на власний розсуд. 
Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст.1218 ч.1, ст.1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
З спадкової справи вбачається, що 17 листопада 2014 року приватним нотаріусом Одеського  міського нотаріального округу Ткаченко І.В.  було посвідчено заяву ОСОБА_1   у якості претензії кредитора.
Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. 
Відповідно до ч. 3 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.
Згідно до п. 32 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть  зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом. 
Згідно  з  частиною  першою  статті  192  ЦК  законним  платіжним  засобом,   обов`язковим   до   приймання   за номінальною вартістю на всій території України,  є грошова одиниця України - гривня.  
Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв`язку з  цим  при  задоволенні  позову  про стягнення  грошових  сум  суди  повинні  зазначати  в резолютивній частині рішення розмір суми,  що  підлягає  стягненню,  цифрами  і словами  у  грошовій  одиниці  України  -  гривні.  Також у разі  пред`явлення  позову  про  стягнення  грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим  Національним  банком  України  на   день ухвалення рішення.
Щодо доводів, викладених у апеляційних скаргах ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то, як вбачається із матеріалів справи, їх вимоги та доводи є повністю тотожними. 
Посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції не обгрунтував у чому полягає порушення прав та законних інтересів позивача апеляційний суд вважає безпідставними, та такими, що спростовуються матеріалами справи. 
Доводи апелянтів про те, що висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана квартира входила до складу спадкової маси не відповідає обставинам справи оскільки суд не врахував, що квартира була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_5 , - спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що квартира була придбана за час шлюбу. Доказів, які б підтвердили придбання квартири ОСОБА_5 за власні кошти апелянти не надають. 
Щодо доводів апелянтів про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним договір дарування квартири, оскільки обдарована ОСОБА_9 ОСОБА_10 фактично проживає та зареєстрована в квартирі, що також не заперечується позивачем, - апеляційний суд вважає їх такими, що спростовуються матеріалами справи. Так, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичне проживання та реєстрація в оскаржуваній квартирі не спростовує тієї обставини, що метою укладення договору дарування квартири було уникнення від виконання в майбутньому вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину та фактичне зменшення обсягу спадкового майна, що є достатньою підставою для визнання договору дарування 1 / 2 частини квартири фіктивним.
Посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що покійний ОСОБА_7 не писав розписку від 3 жовтня 2012 року апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки районним судом було досліджено усі обставинам справи у їх сукупності, надано оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, у тому числі розпискам. 
Наведені доводи апелянтів не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Резолютивна частина

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 січня 2018 року – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст рішення складено 03.02.2020 року.

Судді 
Одеського апеляційного суду: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе