ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 лютого 2020 року           справа №200/7619/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (повне судове рішення складено 30 жовтня 2019 року у м. Слов`янську)  у справі № 200/7619/19-а (суддя в І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,                                                    
                                                   УСТАНОВИВ:
В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (далі – ГУ ДФС у Донецькій області, податковий орган), у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18 лютого 2019 року № 0034404512.
В обґрунтування позову зазначив, що вказаним рішенням до позивача застосовано штрафні санкції за невчасну сплату податкового боргу, який виник у серпні та листопаді 2014 року. Позов обґрунтований посиланням на не додержання податковим органом пункту 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України (далі - ПК України). На думку позивача, у спірному випадку сплив 1095-денний період, що підлягає камеральній перевірці, а також 1095-денний строк донарахування фінансових зобов`язань.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевим судом помилково зроблено висновок, що податковий орган може застосовувати штрафні санкції за порушення строків сплати грошових зобов`язань, передбачений п. 126.1 ст. 126 ПК України, лише після їх сплати.
Позивач до суду не прибув, представник відповідача не був допущений до участі в апеляційному суді, оскільки не надав документів на підтвердження повноважень на самопредставництво суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Податковим повідомленням-рішенням від 25 червня 2014 року форми «Р» № 0001461703, винесеним Красноармійською ДПІ Міндоходів у Донецькій області, позивачу донараховано податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 52 337,23 грн та застосовані штрафні санкції у розмірі 26 168,62 грн.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2016 року у справі № 205/3301/16-а стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави суму заборгованості з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 67 933,58 грн.
З матеріалів справи вбачається, що стягнута за рішенням суду сума заборгованості складається з грошових зобов`язань, донарахованих податковим повідомленням-рішенням від 25 червня 2014 року форми «Р» № 0001461703 та грошових зобов`язань, визначених податковою декларацією про майновий стан і доходи за 2013 рік від 08.02.2014 № 9090062230.
ГУ ДФС у Донецькій області проведено камеральну перевірку особового рахунку платника - ФОП ОСОБА_1 щодо сплати податку на доходи фізичних осіб.
За результатами перевірки складено акт від 08 лютого 2019 року № 716/05-99-45-12/2397011230, у якому встановлено порушення строків сплати грошових зобов`язань, що виникли на підставі податкового повідомлення-рішення від 25 червня 2014 року форми «Р» № 0001461703.
На підставі висновків акта ГУ ДФС в Донецькій області винесено податкове повідомлення-рішення від 18 лютого 2019 року № 0034404512, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 12 665,42 грн (20 % від несвоєчасно сплаченої суми).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що оскільки у спірному випадку борг, на який нараховано оскаржуваний штраф, стягувався у судовому порядку, такий борг не може вважатися безнадійним, а строк його стягнення обмежений лише фактом повного виконання судового рішення. Сума боргу погашена у 2018 році, а податковий орган може застосувати штраф за порушення строків сплати грошових зобов`язань лише після їх фактичної сплати.
З такими висновками не погоджується апеляційний суд та, вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, виходить з такого.
Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України. 
Відповідно до п.п.41.1.1 п.41.1 ст.41 ПК України контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби, є органи державної податкової служби.
Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. 
Відповідно до п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно п.п.14.1.39 п.14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 126.1 ст.126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Так, аналіз наведених вище положень та встановлених судами обставин справи свідчить про наявність складу податкового правопорушення, яке полягає у несвоєчасній сплаті позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання.
Проте, нарахування податковим органом штрафних санкцій має відбуватись з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 ПК України.
Згідно п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку зокрема подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Таким чином, контролюючий орган має право нарахувати штрафні санкції за порушення строків сплати грошового зобов`язання в межах строку 1095 днів та відлік строку давності у 1095 днів починається за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд помилково мотивував рішення про відмову у задоволенні позовних вимог тим, що відповідно до пункту 102.4 ст. 102 ПК України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. 
Застосувавши наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на момент закінчення 1095-денного строку (у 2017 році) суму податкового боргу позивач не погасив, а його стягнення здійснювалося в судовому порядку, тому штрафні санкції застосовано правомірно.
Однак, на думку колегії суддів наведені норми стосується можливості та умови стягнення боргу протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу тощо.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідачем нараховані штрафні санкції за порушення строків сплати податкових зобов`язань, граничний строк сплати яких припадає на 2014 рік (про що і зазначено податковим органом в акті камеральної перевірки, розділ «результати перевірки», а.с.14зв.) останній граничний строк сплати встановлений – 14.11.2014, що свідчить про застосування штрафних санкцій поза межами строків давності, встановлених статтею 102 ПК України.
Як вже було констатовано апеляційним судом вище, норма пункту 102.1 статті 102 ПК України пов`язує відлік строку давності саме із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у справах № 820/3544/17 в постанові від 10.05.2018, № 824/760/17-а в постанові від 05.06.2018, № 820/3543/17 в постанові від 02.10.2018.
Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи та необхідність задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративній суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто у урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції присуджує позивачу відшкодування судових витрат зі сплати судового збору на загальну суму 1921,00 грн.: за подання позову до суду першої інстанції, яке підтверджено відповідною квитанцією на суму 768,40 грн. (а.с.3); за подання апеляційної скарги на суму 1152,60 грн. (а.с.68). 
Керуючись статями 23, 33,139, 291, 292, 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 200/7619/19-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 18 лютого 2019 року № 0034404512.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області (87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114, код ЄДРПОУ 39406028) судові витрати у сумі 1921 (однієї тисячі дев`ятсот двадцять однієї гривні) сплаченого судового збору. 
Повне судове рішення – 04 лютого 2020 року. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                І. В. Сіваченко

Судді                                                                                                    А. А. Блохін

                                                                                                                     А. В. Гайдар