ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 р. 	Справа № 440/2922/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року, (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський) по справі № 440/2922/19
за позовом     ОСОБА_1  
до    Міністерства оборони України,   третя особа:      ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати пункт 42 протоколу № 78 від 14.06.2019 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби в частині відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою  Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" протиправним та скасувати;
- зобов`язати  Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою  Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, як інваліду 1 групи з 19.03.2019 року інвалідність якого настала внаслідок захворювань, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми та вжити заходів до її виплати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано пункт 42 протоколу № 78 від 14.06.2019 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою  Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві". 
Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року стосовно ОСОБА_1 з урахуванням висновку суду. В задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено.
Міністерство оборони України (далі відповідач 1), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, неповне з`ясування судом  обставин справи та зазначає, що судом не взято до уваги проходження позивачем військової служби та звільнення з лав Збройних Сил Російської Федерації, з якою не укладалося міждержавних угод про здійснення виплат одноразової грошової допомоги, а тому відсутні підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги. Крім того, вказав, що зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – третя особа) не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута  в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач проходив строкову службу в період з серпня 1970 року по  квітень 1994 року, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1  (а.с. 19-23).
Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарняної комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 121 від 18.03.2019 року встановлено, що у колишнього військовослужбовця, ОСОБА_1 , поранення, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 16).
З 19.03.2019 року ОСОБА_1 встановлено 1-А групу інвалідності, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0021747 від 26.03.2019 року (а.с. 15).
13.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та усіма належними додатками щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 1-А групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 38).
Полтавським обласним військовим комісаріатом було направлено до Міністерства оборони України документи щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 1 групи (а.с. 45).
Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.08.2019 року № 78 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн (а.с. 37).
Позивач, вважаючи протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги, звернувся до суду за захистом своїх прав.  
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є громадянином України, отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому має право на отримання одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 41 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 
Частиною 1 ст. 16 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 ч. 2 вказаної статті Закону №2011-XII також передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Водночас, відповідно до статті 16-4 Закону №2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Предметом спору в цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду першої групи.
Першу групу інвалідності позивачу встановлено з 19.03.2019 року.
На момент встановлення позивачу 1 групи інвалідності питання виплати відповідної одноразової грошової допомоги врегульовані Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пп.1 п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності I групи.
Судом встановлено, що позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що позивач звільнений зі Збройних Сил Російської Федерації 02.04.1994 року, а законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.
Відповідно до ст.ст. 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.
Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.
Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.
Законом України від 07.06.2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.
Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.
Таким чином, громадяни України мають право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 816/978/16, від 26.06.2018 року у справі № 816/353/16.
Як вбачається з протоколу від 14.06.2019 року № 78 єдиною підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги вказано, що законодавством України не передбачено здійснення таких виплат військовослужбовцям інших країн.
Разом з тим, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач є громадянином України, отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, тому Міністерство оборони України зобов`язано розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Доводи апеляційної скарги щодо правомірності відмови у призначенні одноразової грошової допомоги військовослужбовцям інших країн спростовуються вищенаведеним.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зобов`язав відповідача прийняти рішення  про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, виходячи з того, що такий спосіб захисту не є втручанням в дискреційні повноваження.
Колегія суддів  вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки з урахуванням правової позиції Верховного Суду від 23.12.2019 р. по справі № 806/448/16 зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги може розцінюватися як втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №  R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980  року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зобов`язання  Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою  Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, як інваліду 1 групи з 19.03.2019 року інвалідність якого настала внаслідок захворювань, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми підлягають  частковому задоволенню, а саме шляхом зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути висновок ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 1-А групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з урахуванням підстав скасування вказаного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки  рішення  суду  першої  інстанції в частині задоволення адміністративного позову прийняте  з порушенням норм матеріального права та висновки суду  першої  інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи,  рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення адміністративного позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317,  321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 по справі № 440/2922/19 - скасувати в частині зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року стосовно ОСОБА_1 з урахуванням висновку суду.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути висновок ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням першої групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 по справі № 440/2922/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова