КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Арапіна Н.Є. 
Єдиний унікальний номер справи №  755/10850/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1430/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
23 січня 2020 року                                                                                        м. Київ                                                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                         -  Савченка С.І.,Верланова С.М. 
           секретар                       - Тютюнник О.І.
 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного  суду м. Києва   від  25 вересня  2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марія Іванівна про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та скасування рішення про реєстрацію права власності.  
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів -
В с т а н о в и л а  :
 
У лині 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.
 Свої вимоги мотивувала тим, що 17 березня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-805,  Позивач укладаючи оспорюваний договір дарування діяла під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати квартиру у власність, у якій проживає , іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому, після підписання спірного договору, фактично квартиру не передавала, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати.
 Позивач  просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 17 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-805.
Під час підготовчого судового засідання позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила визнати договір дарування квартири від 17 березня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 2-805, укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з 17 березня 2011 року недійсним; застосувати наслідки недійсності такого правочину, шляхом приведення сторін у первинний стан; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №239/32758 в книзі: д.77-3, а саме на квартиру, яка  розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте на підставі договору дарування квартири від 17 березня 2011 року, посвідченого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-805.
Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала. Пояснила, що позивач свідомо уклала договір дарування спірної квартири, оскільки позивач посварилася з рідною сестрою, а  відповідач є її найближчою родичкою. До 2017 року між сторонами були гарні стосунки, відповідач надавала допомогу позивачу.
   Рішенням Дніпровського районного суду  м. Києва  від  25 вересня 2019 року  позов задоволено.
Визнано договір дарування квартири за адресою : АДРЕСА_1 ,від 17 березня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 2-805, укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з 17 березня 2011 року недійсним.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 239/32758 в книзі: д.77-3, а саме на квартиру, яка  розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прийнятий на підставі договору дарування квартири від 17 березня 2011 року, посвідченого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-805.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 305, 20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду,   відповідач ОСОБА_1    подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначала, що суд  неповно з`ясував обставини, що мають  значення для вирішення справи. Так, суд не взяв  до уваги , що позивач не надала суду будь-яких належних і допустимих доказів ,що вона помилялася щодо  природи правочину і  між сторонами  був укладений інший договір, і що на час укладення договору  у  неї був поганий зір і  вона підписала договір не читаючи , і на даний час вона позбавлена можливості  користуватися своїм майном.
Відповідно до  ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно  здійснювати свої процесуальні права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України апелянт та його представник  були  своєчасно   повідомлені про день та час розгляду справи на  23 січня 2020 року.
Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від апелянта тат його представника   не надходило. Від представник третьої особи   надійшла заява про   розгляд  справи у  їх відсутності .
   Відповідно до ст. 372 ЦПК України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.  Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  не   підлягає задоволенню  з таких підстав. 
Судом встановлено, що 17 березня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . ( а.с. 8) 
Квартира  є єдиним житлом позивача. Фактичної передачі спірної квартири не відбулося, оскільки позивач продовжує проживати у ній.
Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч. 1 ст. 718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою  для визнання правочину недійсним.
Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Така правова позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (справа №6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року).
    Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
    Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
  Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України (.постанові від 19 березня 2014 року справа № 6 - 9  цс 13, справа 6 -93-цс-16 від 16 березня 2016  року )
В обґрунтування позовних позивач зазначила, що укладаючи оспорюваний договір дарування, вона діяла під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати квартиру у власність, у якій проживає та іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому, після підписання спірного договору, фактично квартиру не передавала, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати.
На підтвердження своїх доводів  позивач  надала епікриз (виписку) з історії хвороби № 14292 (а.с. 11), виписку з історії хвороби № 2154/780 (а.с. 12), виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27 липня 2018 року (а.с. 98), довідку Житлово-будівельного кооперативу «Райдуга» від 02 січня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_4 з 1968 року постійно та одноосібно мешкає та користується до сьогодні квартирою АДРЕСА_2 ; своєчасно сплачує вартість наданих житлово-комунальних послуг (а.с. 99).
 
Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує  догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача  лише за умови довічного утримання, яке їй обіцяла відповідачка ,й укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин відповідачем не надано. Посилання  апелянта на ту обставину, що перші два роки вона доглядала  за позивачкою, лише свідчать про обґрунтованість  вимог  ОСОБА_2 , а відтак висновок  суду про те, що укладаючи спірний договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи цих правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, є правильним .
Правильним є висновок суду і про відмову у застосуванні строку позовної давності.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
Твердження відповідача, що позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права в день укладання спірного договору дарування - 17 березня 2011 року спростовуються  доказами наявними  у матеріалах справи , зокрема  поясненнями свідка ОСОБА_5 , що про порушене право позивач дізналась у 2017 році після відвідування нотаріуса .  Відповідач доказів на спростування  цієї  обставини не  надала  . 
Задовольняючи вимоги щодо визнання договору дарування недійсним , суд  правильно  задовольнив вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 239/32758 в книзі: д.77-3, а саме на квартиру, яка що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте на підставі договору дарування квартири від 17 березня 2011 року, посвідченого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-805,  та про застосування наслідків недійсності правочину
Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
З урахуванням положення ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що апелянт не була повідомлена  про день та час розгляду справи, є безпідставними, спростовуються наявними в матеріалах справи судовими повістками, з яких видно, що ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3   обізнані про день та час розгляду справи (а.с. 37 ,110) .     
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду  першої інстанції в межах  доводів  апеляційної скарги та вимог заявлених  у суді першої інстанції,  відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції,  підстави для скасування рішення відсутні . 
      Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384  ЦПК України , колегія суддів ,
 
П о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення .
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.   
Постанова апеляційного суду   набирає законної сили з дня її прийняття
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний  текст судового рішення  буде виготовлений не пізніше 30 січня  2020 року.   
  
Головуючий 
 
Судді