ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2020 р.           Справа№ 910/10611/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Євсікова О.О. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Укргазвидобування" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019
у справі №910/10611/19 (суддя Плотницька Н.Б.)
За позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія"
про стягнення 65 099 грн. 11 коп., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" про стягнення 65 099 грн. 11 коп.
В обґрунтування позову позивача зазначає, що оскільки відповідачем порушено умови договору поставки від 06.09.2018 року № УГВ 10739/30-18 в частині своєчасної поставки товару, позивач на підставі п. 7.11. договору має право на стягнення нарахованих 45  016 грн. 39 коп. пені та 20  082 грн. 72 коп. штрафу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи умови банківської гарантії, зокрема те, що остання забезпечує в тому числі, сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, з огляду на те, що позивач звернувся з вимогою про сплату суми банківської гарантії, яка перевищує розмір штрафних санкцій вдвічі, позивач отримав грошове відшкодування (компенсацію) за порушення своїх прав та інтересів, що спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019року у справі №910/10611/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми ч. 2, ст. 20, ч. 1, ст. 200 Господарського кодексу України, ст. 546, ч. 2, ст. 627 Цивільного кодексу України та порушені норми ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема скаржник вважає, що неустойка і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Євсіков О.О., Чорногуз М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 року у справі №910/10611/19, вирішено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 року у справі №910/10611/19 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
21.12.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06.09.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (постачальник за договором) та Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (покупець за договором) укладено договір поставки (закупівля товару за власні кошти) № УГВ 10739/30-18, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації/-ях (далі - товар), що додається/ються до договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами), а покупець - прийняти і оплатити такий товар. (а.с. 39-52).
Відповідно до пункту 1.2. договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару вказується у специфікації/-ях (далі - специфікація/-її), яка є додатком № 1 до договору та є її невід`ємною частиною.
Пунктом 5.1. договору визначено, що строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації/-ях до цього договору.
За умовами пункту 5.2. договору обсяг поставки товару (кожної партії товару) визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі ХІV даного договору.
Відповідно до пункту 5.3. договору датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати  підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).
Специфікацією № 1 від 06.09.2018 року (додаток № 1 до договору) передбачено поставку товару кількості 1808 штук загальною вартістю 2  622  480 грн. 00 коп. (а.с. 53-54).
Крім того, додатковою угодою № 1 від 11.12.2018 року до договору сторони домовилися продовжити термін поставки товару у зв`язку з чим  пункт 3 специфікації № 1, що є додатком № 1 до договору, викладено в такій редакції: "Строк поставки товару: "Перша партія поставки товару (20 %) до 17.01.2019 року, друга партія поставки товару (80 %) - до 28.02.2019 року." (а.с. 69).
Також в матеріалах справи наявна рознарядку на відвантаження спецодягу, яку отримано відповідачем 14.01.2019 року, що підтверджується розпискою, долученою до матеріалів справи. (а.с. 70-71).
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору поставки відповідач поставив, а позивач прийняв товар в підтвердження чого є:
- відповідно до накладної від 17.01.2019 року № 39 на суму 462  000 грн. 00 коп. відповідач поставив товар позивачу 13.02.2019 року (а.с. 76); 
- відповідно до накладної від 28.02.2019 року № 143 на суму 128  040 грн. 00 коп. - 05.03.2019 року (а.с. 77);
- відповідно до накладної від 28.02.2019 року № 142 на суму 85 080 грн. 00 коп. - 05.03.2019 року (а.с. 78);
- відповідно до накладної від 15.03.2019 року № 179 на суму 120  120 грн. 00 коп. - 19.03.2019 року (а.с. 79);
- відповідно до накладної від 15.03.2019 року № 180 на суму 104  280 грн. 00 коп. - 19.03.2019 року (а.с. 80);
- відповідно до накладної від 15.03.2019 року № 181 на суму 133 320 грн. 00 коп. - 27.03.2019 року (а.с. 81);
- відповідно до накладної від 22.03.2019 року № 199 на суму 46 200 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 82);
- відповідно до накладної від 22.03.2019 року № 200 на суму 27 720 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 83);
- відповідно до накладної від 22.03.2019 року № 201 на суму 138 600 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 84);
- відповідно до накладної від 22.03.2019 року № 202 на суму 162 360 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 85);
- відповідно до накладної від 28.03.2019 року № 219 на суму 17 160 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 86);
- відповідно до накладної від 29.03.2019 року № 223 на суму 100 320 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 87);
- відповідно до накладної від 05.04.2019 року № 250 на суму 224 400 грн. 00 коп. - 11.04.2019 року (а.с. 88).
З огляду на вище зазначене, відповідачем було прострочено строки поставки, які були обумовлені сторонами у додатковій угоді № 1 від 11.12.2018 року до договору.
Позивач в свою чергу направив відповідачу претензію №30.3-022-3535 від 20.05.2019 року в якій просив перерахувати 65  099, 11 грн. пені та штрафу нарахованих на підставі п. 7.11. договору. (а.с. 72-74).
Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що між відповідачем та ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» укладено договір про надання банківської гарантії №16307/18-ГВ від 21.08.2018 року, відповідно до умов якого гарант надає за заявою принципала банківську гарантію забезпечення виконання договору, а саме договору, що буде укладений між АТ «Укргазвидобування» (позивач у даній справі» та принципалом (відповідач у даній справі). (а.с. 143-145).
В забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором від 06.09.2018 року № УГВ 10739/30-18 Публічним акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень" видано банківську гарантію від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ (а.с. 148) (яка була викладена у новій редакції від 10.12.2018 року (а.с. 149) та у новій редакції № 2 від 07.02.2019 року (а.с. 150)).
Відповідно до умов банківської гарантії від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ ( у новій редакції № 2 від 07.02.2019 року), Публічне акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень" (гарант) справжнім гарантує належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (принципал) зобов`язань по виконанню контракту/договору, укладеного принципалом з Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (бенефіціар).
Так, гарант справжнім безвідклично, безумовно та без заперечень зобов`язується виплатити бенефіціару на письмову вимогу будь-яку суму вказану в письмовій вимозі бенефіціара, що не перевищує 131 124 грн. 00 коп.
Вказана гарантія забезпечує виконання принципалом зобов`язань за вказаним вище договором, а також сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, нарахованих з моменту виникнення у бенефіціара права на їх нарахування до дати вимоги.
Місцевим господарським судом вірно було встановлено, що позивач нараховує пеню за такі періоди:
- накладна від 17.01.2019 року № 39 з 18.01.2019 року до 12.02.2019 року;
- накладна від 28.02.2019 року № 143 з 18.01.2019 року до 04.03.2019 року;
- накладна від 28.02.2019 року № 142 з 01.03.2019 року до 04.03.2019 року;
- накладна від 15.03.2019 року № 179 з 01.03.2019 року до 18.03.2019 року;
- накладна від 15.03.2019 року № 180 з 01.03.2019 року до 18.03.2019 року; 
- накладна від 15.03.2019 року № 181 з 01.03.2019 року до 26.03.2019 року; 
- накладна від 22.03.2019 року № 199 з 01.03.2019 року до 25.03.2019 року; 
- накладна від 22.03.2019 року № 200 з 01.03.2019 року до 25.03.2019 року; 
- накладна від 22.03.2019 року № 201 з 01.03.2019 року до 27.03.2019 року; 
- накладна від 22.03.2019 року № 202 з 01.03.2019 року до 26.03.2019 року;  
- накладна від 28.03.2019 року № 219 з 01.03.2019 року до 27.03.2019 року; 
- накладна від 29.03.2019 року № 223 з 01.03.2019 року до 28.03.2019 року; 
- накладна від 05.04.2019 року № 250 з 01.03.2019 року до 10.04.2019 року.
Всього пені нараховано в розмірі 45  016, 39 грн. Також позивачем нараховано штраф за прострочення поставки понад тридцять днів у розмірі 7% від вартості поставленого товару в розмірі 20  082, 72 грн., що разом становить 65  099, 11 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у зв`язку з порушенням принципалом (відповідач у даній справі) зобов`язань за договором поставки №УГВ 10739/30-18 від 06.09.2018 року звернувся до ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» з вимогою №44.2-011-1838 від 13.03.2019 року в якій просив сплатити суму у розмірі 131  124, 00 грн. за банківською гарантією від 22.08.2018 року №16307/18-ГВ. (а.с. 151-152).
Меморіальним ордером від 01.04.2019 року №41442 підтверджується оплата по банківській гарантії від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ у розмірі 131 124 грн. 00 коп. (а.с. 153). 
Крім того в матеріалах справи наявні платіжні доручення про відшкодування гарантійної суми по банківській гарантії №16307/18-ГВ від 21.08.2018 року відповідачем банку, а саме №763 від 17.05.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 154), №788 від 21.05.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 155), №867 від 30.05.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 156), №916 від 07.06.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 157), №985 від 13.06.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 158), №1031 від 20.06.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 159), №1050 від 26.06.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 160) та №2132 від 02.07.2019 року на суму 12  500, 00 грн. (а.с. 161).
Місцевий господарський суд приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку, що позивач звернувшись до гаранта з вимогою про сплату суми банківської гарантії, яка була задоволена та виплачена у розмірі 131 124 грн. 00 коп. отримав відшкодування пені та штрафу, оскільки зазначеною банківською гарантією було забезпечено виконання відповідача й зокрема в частині сплати пені та штрафу.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи скаржника виходячи з наступного.
За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. 
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як вже було встановлено вище, відповідно до видаткових накладних від 17.01.2019 року № 39 на суму 462  000 грн. 00 коп. відповідач поставив товар позивачу 13.02.2019 року (а.с. 76), від 28.02.2019 року № 143 на суму 128  040 грн. 00 коп. - 05.03.2019 року (а.с. 77), від 28.02.2019 року № 142 на суму 85 080 грн. 00 коп. - 05.03.2019 року (а.с. 78), від 15.03.2019 року № 179 на суму 120  120 грн. 00 коп. - 19.03.2019 року (а.с. 79), від 15.03.2019 року № 180 на суму 104  280 грн. 00 коп. - 19.03.2019 року (а.с. 80), від 15.03.2019 року № 181 на суму 133 320 грн. 00 коп. - 27.03.2019 року (а.с. 81), від 22.03.2019 року № 199 на суму 46 200 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 82), від 22.03.2019 року № 200 на суму 27 720 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 83), від 22.03.2019 року № 201 на суму 138 600 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 84), від 22.03.2019 року № 202 на суму 162 360 грн. 00 коп. - 26.03.2019 року (а.с. 85), від 28.03.2019 року № 219 на суму 17 160 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 86), від 29.03.2019 року № 223 на суму 100 320 грн. 00 коп. - 28.03.2019 року (а.с. 87), від 05.04.2019 року № 250 на суму 224 400 грн. 00 коп. - 11.04.2019 року (а.с. 88), тобто відповідач поставив позивачу товар з простроченням виконання зобов`язання за договором.
Відповідач в свою чергу не заперечує факт прострочення товару.
Колегія суддів звертає увагу, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України. 
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Оскільки відповідачем не виконані належним чином зобов`язання, то це є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. 
Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
Частиною 1 ст. 216 та частиною 2 ст. 217 ГК України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій. 
Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Пунктом 7.11. договору визначено, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації/-ях до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % віл вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару. 
До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України. 
Відповідно до ч. 2    ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з ч. 3    ст. 549 Цивільного кодексу України    пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченої п. 7.11. договору, який не суперечить висновкам законодавства.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що договором можуть бути встановлені інші засоби забезпечення виконання зобов`язань окрім передбачених ст. 546 ЦК України. (Такої ж позиції дійшов Верховний суд України в постанові від 08.02.2017 року №3-1217гс16).
Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Втім, колегія суддів звертає увагу, що як вже було вище зазначено, в забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором від 06.09.2018 року № УГВ 10739/30-18 Публічним акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень" видано банківську гарантію від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ (а.с. 148) (яка була викладена у новій редакції від 10.12.2018 року (а.с. 149) та у новій редакції № 2 від 07.02.2019 року (а.с. 150)).
Відповідно до умов банківської гарантії від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ ( у новій редакції № 2 від 07.02.2019 року), Публічне акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень" (гарант) справжнім гарантує належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (принципал) зобов`язань по виконанню контракту/договору, укладеного принципалом з Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (бенефіціар).
Так, гарант справжнім безвідклично, безумовно та без заперечень зобов`язується виплатити бенефіціару на письмову вимогу будь-яку суму вказану в письмовій вимозі бенефіціара, що не перевищує 131 124 грн. 00 коп.
Вказана гарантія забезпечує виконання принципалом зобов`язань за вказаним вище договором, а також сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, нарахованих з моменту виникнення у бенефіціара права на їх нарахування до дати вимоги.
Тобто, зі змісту банківської гарантії вбачається, що остання забезпечує виконання зобов`язань відповідача за договором поставки не лише в частині самої поставки, також і в частині сплати неустойки (пені та штрафу). Відтак, позивач вправі звернутися до банку з вимогою про сплату гарантії, як в разі невиконання взагалі відповідачем поставки, або здійснення поставки товару неналежної якості або ж в разі прострочення поставки відповідачем поставки.
З матеріалів справи вбачається факт виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки товару, однак із простроченням встановленого строку на поставку.
В свою чергу, зі змісту вимоги №44.2-011-1838 від 13.03.2019 року не вбачається за можливе остаточно встановити за яке саме порушення позивач просить банк здійснити гарантійну виплату. При цьому, як вбачається зі змісту самої гарантії, письмова вимога бенефіціара (позивача у даній справі) має містити вказівку на те, в чому саме полягає порушення принципалом (відповідачем у даній справі) зобов`язання, в забезпечення якого видана ця гарантія.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, а саме неналежна якість товару, некомплектний товар, відвантаження без рознарядки, не повідомлення про дату відвантаження, порушення строків надання товаросупровідних документів, несвоєчасно зареєстрував податкові накладні (штрафи, як передбачені в п. 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8. договору) з яких можливо б було встановити розмір такого порушення в сумі 131  124, 00 грн.
Втім, з матеріалів справи вбачається лише порушення відповідачем строків поставки, що потягло собою нарахуванню пені та штрафу, що в сумі становить 65  099, 11 грн.
З огляду н вище викладене, оскільки банківською гарантією від 22.08.2018 року № 16307/18-ГВ (яка була викладена у новій редакції від 10.12.2018 року та у новій редакції № 2 від 07.02.2019 року) забезпечено виконання принципалом зобов`язань за вказаним вище договором, а також сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем таким чином скористався своїм правом на відшкодування відповідачем пені та штрафу.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розмір банківської гарантії в сумі 131  124, 00 грн. значно перевищує розмір пені та штрафу в сумі 65  099, 11 грн.
Окрім цього, колегія суддів звертає також увагу, що матеріали справи містять докази відшкодування відповідачем гаранту на виконання додаткової угоди від 11.05.2019 року витрати, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень. (а.с. 154-161).
Одночасне стягнення гарантії за порушення строків поставки та неустойки нарахованої за теж саме порушення строків поставки, за один і той же період прострочення поставки товару є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і теж саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України.
Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із порушенням відповідачем строків поставки товару, позивач звернувся до гаранта з вимогою про сплату суми банківської гарантії, яка була задоволена та виплачена у розмірі 131 124 грн. 00 коп., що підтверджується меморіальним ордером від 01.04.2019 року № 41442, та платіжними дорученнями про відшкодування відповідачем суми банківської гарантії на користь гаранта, долученими до матеріалів справи, відтак, керуючись статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й  те саме правопорушення.
Окрім цього, колегія суддів також погоджується з місцевим господарським судом та зазначає про помилковість посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013, постанову Верховного Суду від 21.12.2018 року у справі №908/7/18 та постанову Верховного Суду від 01.04.2019 року у справі №910/2693/18 оскільки у справі №7-рп/2013 йдеться про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (в даній справі наявне порушення строків поставки), у справі №908/7/18 банківська гарантія забезпечувала виконання зобов`язання постачальника лише щодо поставки (в даній справі забезпечено банківською гарантією також сплату неустойки) у справі 910/2693/18 предметом спору було стягнення коштів за банківською гарантією (в даній справі є стягнення неустойки за порушення строків поставки товару).
Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 року у справі №910/10611/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 року у справі № 910/10611/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10611/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.В.  Агрикова 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.О. Євсіков