КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
03 лютого 2020 року                                                                                     місто Київ
Справа №755/8421/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Суханової Є.М.,
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Галаган В.І., від 06 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом. 
З урахуванням уточнень просила виділити в натурі належну їй 231/400 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на приміщення: 2-1 вітальня - 19,6 м. кв., 2-2 кухня - 17,5 кв.м., 2-3 житлова кімната - 13,1 кв.м., 2-4 санвузол - 5,1 кв.м., загальною площею 55,3 кв.м.; у власність відповідача просила виділити 169/400 частин спірного житлового будинку, визнавши за відповідачем право власності на приміщення: 1-1 кухня - 9,1 кв.м, 1-2 ванна - 6,2 кв.м., 1-3 коридор - 2,6 кв.м., 1-4 житлова кімната - 18,6 кв.м., загальною площею 36,5 кв.м., та сарай літ. Б, вбиральня літ. Г, навіс літ. Д, навіс літ. Е, гараж літ. Ж. Крім того, просила визначити конкретний порядок користування земельною ділянкою площею 0,600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши їй у користування земельну ділянку площею 231/400 частин від 0,600 га, а відповідачу - 169/400 частин від 0,600 га.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 231/400 частин спірного житлового будинку, 33/100 частин цього будинку їй належить на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2003року, а 99/400 частин будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2018 року. Відповідачу належить 169/400 частин будинку, 34/100 частини на підставі договору дарування від 12 серпня 1993 року та 33/400 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 лютого 2018 року. Земельна ділянка, яка є предметом спору, була надана попередньому власнику будинку, батькові сторін спірних правовідносин ОСОБА_3 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти кімнат включно, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1955 року. Ця земельна ділянка не приватизована. Спірний будинок складається з двох автономних квартир, з окремими входами та автономними комунікаціями. 
Вважала, що їх частки у житловому будинку фактично виділені з огляду на технічну можливість такого виділу, однак між ними постійно виникають непорозуміння з приводу сплати комунальних послуг та користування приміщеннями будинку, тому вона вимушена звернутись з даним позовом в судовому порядку.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилася та 06 грудня 2019 року подала апеляційну скаргу. Просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог та виділити в натурі належну їй 231/400 частину спірного житлового будинку, визнавши за нею право власності на приміщення: вітальню 2-1 площею 19,6 м2; кухню 2-2 площею 17,5 м2; 2-3 котлову кімнату площею 13,1 м2; санвузол 2-4 площею 5,1 м2, загальною площею 55,3 м2 та наступні господарські будівлі і споруди: навіс літ. «Е» і 1/2 частину огорожі, воріт з хвірткою №№ 1,2,4-6. У власність ОСОБА_2 виділити 169/400 частин спірного житлового будинку, визнавши за ним право власності на приміщення: кухню 1-1 площею 9,1 м2; ванну 1-2 площею 6,2 м2; коридор 1-3 площею 2,6 м2; житлову кімнату площею 18,6 м2, загальною площею 36,5 м2 та наступні господарські будівлі і споруди: сарай літ. «Б»; вбиральню літ. Г»; навіс літ. «Д»; гараж літ. «Ж» і 1/2 частину огорожі, воріт з хвірткою №№1, 2, 4-6. 
Просила також змінити розмір часток у праві власності на вказаний будинок: визнавши за нею право власності на 57/100 частин цього будинку, замість 228/400 частин. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частин спірного будинку, замість 172/400 частин. Вважала судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову районний суд виходив з того, що позивач не довела перед судом обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.
Колегія суддів погоджується з даним висновком районного суду за такого. 
Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
33/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до  рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2003 року (т. 1 а.с. 8-11) та 99/400 частин житлового будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на праві власності належить ОСОБА_1   (т. 1 а.с. 12-14)
ОСОБА_2 , на праві власності належить 33/400 частин будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування та 34/100 частини цього будинку на підставі договору дарування від 12 серпня 1993 року (т.1 а.с. 9, 23, 25-56, 189-190).
Земельна ділянка площею 600 кв.м. по по АДРЕСА_1 надана Житловим управлінням Виконкому Дарницької районної Ради депутатів трудящих м. Києва ОСОБА_3 у безстрокове користування (а.с. 21-22).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно частини другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18).
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Оскільки визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому і здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), необхідно передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру і вартості його частки, а втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ якщо воно здійснено: з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (сервітут); право  користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Не зважаючи на заяви апелянта, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено.
Всупереч твердженням апелянта, не може бути визнано колегією суддів таким доказом і наданий позивачем до  суду апеляційної інстанції висновок експерта від 27 листопада 2019 року.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Інші доводи апеляційної скарги свідчать про довільне тлумачення стороною позивача положень законодавства, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.
За наведеного, колегія суддів, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного у положеннях ст. 13 ЦПК України, і меж розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, встановлених статтею 367 ЦПК України, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді:                                                                                            С.В. Лівінський,

                                                                                                       Р.В. Березовенко, 

        Є.М. Суханова