ПОСТАНОВА
Іменем України

19 лютого 2020 року 
Київ
справа №813/3825/15
адміністративне провадження №К/9901/17567/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №813/3825/15
за позовом ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області
про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2016  року (прийняту у складі: головуючого судді Сидор Н.Т., суддів Гулика А.Г., Сакалоша В.М.)
і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Довгої О.І., суддів Запотічного І.І., Матковської З.М.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у липні 2015 року звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі також - «ДМС України» і «ГУ ДМС України у Львівській області»), в якому просив:

-          визнати протиправним і скасувати наказ ДМС України №370-к від 20 травня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;
-          поновити позивача на посаді начальника ГУ ДМС України у Львівській області з 20 травня 2015 року;
-          стягнути з ГУ ДМС України у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 травня 2015 року до дня прийняття рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що його було звільнено у зв`язку з поновленням на його посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, - ОСОБА_2 на підставі рішення суду (постанова Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року у справі № К/800/64086/14).

Однак, на думку позивача, його звільнення відбулося з порушенням встановленої процедури, а саме: при його звільненні з посади начальника ГУ ДМС України у Львівській області йому не було запропоновано жодної іншої посади; не було отримано погодження голови Львівської обласної державної адміністрації на звільнення позивача.

Одночасно позивач звертає увагу на те, що з часу його звільнення поновлений на його посаді ОСОБА_2 так і не приступив до виконання роботи, натомість було призначено тимчасово виконуючого обов`язки начальника ГУ ДМС України у Львівській області. Крім того, судове рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі підлягало негайному виконанню ще з часу прийняття постанови Львівського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2014 року, однак ДМС України не здійснювало жодних дій з негайного виконання рішення суду. Лише з 20 травня 2015 року відповідач виявив намір виконати рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 . 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 13 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року, позов задовольнив повністю. 

Визнав протиправним і скасував наказ ДМС України №370-к від 20 травня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновив позивача на посаді начальника ГУ ДМС України у Львівській області з 20 травня 2015 року. Стягнув з ГУ ДМС України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі: 28636,76 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків і зборів.

Приймаючи таке рішення суди виходили з гарантій, передбачених частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі також - «КЗпП України»), відповідно до яких звільнення за пунктами 1, 2 та 6 статті 40 цього Кодексу застосовується лише якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Як встановили суди, допитавши свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які склали акт про відмову позивача від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року, покази цих свідків містили значні суперечності, тому складений ними акт відмови не можна вважати належним доказом пропонування позивачу вакантних посад для переведення на іншу посаду.

Також суди встановили, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача не був погоджений головою Львівської обласної державної адміністрації, що є порушенням підпункту 12 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (у редакції, чинній на день звільнення позивача).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ДМС України просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити повністю. 

На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права, тобто неправильно застосували норми підпункту 12 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360. До повноважень Голови ДМС України віднесено звільнення з посади керівників територіальних органів ДМС без погодження такого звільнення з головами відповідних місцевих державних адміністрацій. Тому відсутність погодження голови Львівської обласної державної адміністрації наказу про звільнення позивача з посади не вплинуло на його правомірність.

Крім того, відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №45 (чинного на момент звільнення позивача), якщо протягом десяти днів висновок про погодження або вмотивована відмова у погодженні пропозиції щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника територіального органу головою відповідної місцевої державної адміністрації не подані, пропозиція вважається погодженою.

Скаржник вважає, що суди не взяли до уваги ту обставину, що ДМС України так і не отримало погодження голови Львівської обласної державної адміністрації щодо звільнення позивача з посади, а тому таке звільнення вважається погодженим.

У разі якщо працівник відмовився від переведення, а звільнення мало бути у зв`язку з поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, однак на дату звільнення не пройшло десяти днів, протягом яких голова Львівської обласної державної адміністрації мав би надати висновок про погодження або вмотивовану відмову у погодженні пропозиції щодо звільнення позивача з посади начальника ГУ ДМС у Львівській області, то суд, на думку скаржника, мав би вирішити питання про зміну дати звільнення (аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

До того ж скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно встановили обставини справи, вказавши, що суди помилково оцінили зміст показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які склали акт про відмову позивача від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року. Скаржник зазначає, що покази цих свідків не містять ніяких суперечностей, тому складений ними акт відмови є дійсним і належним доказом пропонування позивачу вакантних посад для переведення на іншу посаду.

Позивач надав свої заперечення на касаційну скаргу, у яких просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені у судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тому, на думку позивача, посилання скаржника на неправильність оцінки судом першої й апеляційної інстанцій будь-яких доказів, які були досліджені в суді першої інстанції (в тому числі їх достовірності чи недостовірності), мають бути відхилені судом касаційної інстанції.

ГУ ДМС України у Львівській області не надало суду свого відзиву на касаційну скаргу.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що пунктом 1 наказу ДМС України від 20 травня 2015 року №370-к «Про звільнення ОСОБА_1 » на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року №К/800/64086/14, відповідно до підпунктів 13, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, позивача звільнено 20 травня 2015 року з посади начальника ГУ ДМС у Львівській області у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 40 КЗпП України.

На виконання пункту 2 зазначеного наказу ГУ ДМС України у Львівській області видало наказ від 20 травня 2015 року № 235-к/тр «Про оголошення наказу ДМС України від 20 травня 2015 року №370-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

10 червня 2015 року позивач ознайомився із оскаржуваним наказом і отримав його копію.

Як встановили суди, за наказом ДМС України від 20 травня 2015 року №370-к «Про звільнення ОСОБА_1 » підставою для його прийняття були: постанова Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року №К/800/64086/14, акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року, погодження Міністра внутрішніх справ України щодо звільнення позивача, лист ДМС України до Львівської обласної державної адміністрації стосовно надання згоди на звільнення позивача.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року серед іншого визнано протиправним і скасовано наказ ДМС України від 14 травня 2014 року №292-к «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника ГУ ДМС України у Львівській області з 15 травня 2014 року.

Матеріали справи містять погодження Міністра внутрішніх справ України щодо звільнення позивача, а також лист ДМС України, адресований голові Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_6 , щодо погодження звільнення з посади начальника ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_1 №10-2971/1-15 від 20 травня 2015 року.

Однак погодження голови Львівської обласної державної адміністрації щодо звільнення позивача з посади начальника ГУ ДМС у Львівській області у матеріалах справи відсутнє, та, як ствердив у судовому засіданні представник відповідача ДМС України, такого погодження на час прийняття спірного наказу не було.

Крім того, як встановив суд першої інстанції, матеріали справи містять акт, складений про те, що 20 травня 2015 року у приміщенні ДМС України по вул.Богомольця, 10 в м.Києві начальнику ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_1 запропоновано переведення на іншу роботу за усіма наявними вакантними посадами в ГУ ДМС у Львівській області у зв`язку із поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року у справі № К/800/64086/14.

Акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року складений і підписаний начальником Управління забезпечення діяльності керівництва ДМС і зв`язків з громадськістю ОСОБА_3 , начальником Управління правового забезпечення ОСОБА_4 , начальником Управління кадрового забезпечення й антикорупційного моніторингу Бортницькою Л.В.

Акт про відмову не містить конкретизації ким саме було запропоновано позивачу переведення на іншу роботу за усіма наявними вакантними посадами в Головному управлінні ДМС України у Львівській області.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надали суду покази, які містили значні розбіжності у наступних питаннях: ким пропонувались позивачу вакантні посади, у присутності кого такі пропонувались, ким складався акт про відмову і коли такий складався, чи у присутності позивача складався і підписувався такий акт тощо.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав суду покази про те, що 20 травня 2015 року його і позивача було запрошено до ДМС України для вирішення кадрових питань. У зв`язку з тим, що він і позивач тривалий час були відсторонені від посад, їм запропонували написати заяви про звільнення за власним бажанням. Він погодився. Однак позивач відмовився писати заяву про звільнення за власним бажанням. На запитання чи пропонувались у його присутності позивачу вакантні посади для переведення на іншу посаду, свідок відповів, що не чув.

Відтак, беручи до уваги розбіжність показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якими був підписаний акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року, суди не взяли до уваги зазначений акт як доказ пропонування позивачу вакантних посад для переведення на іншу посаду та відмови позивача від зазначених пропозицій.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, на момент звільнення позивача регулювалися Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону);
2) недотримання пов`язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону;
3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону);
4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);
5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону);
6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Загальні підстави припинення державної служби передбачені Кодексом законів про працю України.

Стаття 5-1 КЗпП України закріплює гарантії забезпечення права громадян на працю та передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збережені роботи.

Роботодавець може розірвати трудовий договір з працівником за пунктом 6 статті 40 КЗпП України у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу. Тоді поновлення є підставою для звільнення лише в тому випадку, якщо воно проводиться відповідно до законодавства, коли органами, що розглядають трудові спори, поновлюється на роботі працівник, який був незаконно звільнений або переведений на іншу роботу.

Поновлення на роботі може відбуватися: за рішенням суду, якщо працівник звільнений без законних підстав (стаття 235 КЗпП України); за ініціативою роботодавця чи за вимогою відповідного органу нагляду за законністю - при встановленні факту звільнення працівника без законної підстави; за статтею 6 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» - громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв`язку з незаконним засудженням або усуненням із посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, повинен бути поновлений на попередній роботі, а в разі неможливості цього (при ліквідації підприємства, скорочення посади, наявності інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі) йому має бути надана державною службою зайнятості не пізніше місячного терміну від дня звернення інша відповідна робота (за умови, що таке звернення надійшло протягом трьох місяців з моменту вступу в законну силу виправдувального вироку або винесення постанови про закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину чи недоведеністю участі обвинуваченого у скоєнні злочину).

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення за підставами, передбаченими пунктами 1, 2 та 6 статті 40 цього Кодексу, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу (тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення). Роботодавець повністю усуне можливість поновлення працівника на роботі з причини невжиття заходів з переведення останнього лише за умови, якщо запропонує працівникові, який звільняється, всі наявні на підприємстві (в установі чи організації) вакансії, на які може претендувати працівник з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров`я.

Згідно з пунктом 4 Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №45 (далі також - «Порядок»), у разі коли діяльність центрального органу виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідного міністра, керівник такого органу подає відповідному міністру за формою згідно з додатком 1 пропозицію щодо погодження призначення на посаду, звільнення з посади керівника територіального органу для розгляду. Така пропозиція розглядається міністром у десятиденний строк з дня її надходження.

За пунктом 6 Порядку пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника обласного, міського (міста обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення), районного у місті (місті обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення) територіального органу - погоджується відповідно з головою облдержадміністрації, Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до підпункту 12 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, надалі також - «Положення» (у редакції, чинній на день звільнення позивача), ДМС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра внутрішніх справ. Голова ДМС, зокрема, призначає на посаду за погодженням з Міністром внутрішніх справ та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів ДМС.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга Державної міграційної служби України у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Стосовно неправильного застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права 

Як уже зазначалося, до повноважень Голови ДМС України віднесено призначення на посаду за погодженням з Міністром внутрішніх справ та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільнення з посади керівників територіальних органів ДМС.

Крім того, згідно з пунктом 6 Порядку пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника обласного, міського (міста обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення), районного у місті (місті обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення) територіального органу - погоджується відповідно з головою облдержадміністрації, Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

На підставі викладеного, Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що відсутність погодження голови Львівської обласної державної адміністрації наказу про звільнення позивача з посади не вплинуло на його правомірність.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що лист ДМС України, адресований голові Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_6 , стосовно погодження звільнення з посади начальника ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_1 №10-2971/1-15 датований 20 травня 2015 року, тобто направлений голові Львівської обласної державної адміністрації того ж дня, що й виданий наказ про звільнення позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суд при розгляді цієї справи мав би вирішити питання про зміну дати звільнення позивача. Суди попередніх інстанцій встановили, що складений відповідачем акт відмови позивача від переведення не можна вважати належним доказом пропонування позивачу вакантних посад для переведення на іншу посаду. Тому, відповідно, позивача не можна вважати таким, що відмовився від переведення. Тобто, при звільненні позивача були порушені гарантії, передбачені частиною другою статті 40 КЗпП України, відповідно до яких звільнення за пунктом 6 статті 40 цього Кодексу (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу) застосовується лише якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

З огляду на це, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що за наведених вище обставин оскаржуваний наказ про звільнення позивача не є таким, який виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому він є протиправним і його належить скасувати.

Враховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що суди першої й апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права при вирішенні цієї справи.

Стосовно неправильного встановлення обставин справи судами першої й апеляційної інстанцій

Зокрема, суди встановили, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (які склали акт про відмову позивача від переведення) надали суду покази, що містили значні розбіжності у наступних питаннях: ким пропонувались позивачу вакантні посади, у присутності кого такі пропонувались, ким складався акт про відмову і коли такий складався, чи у присутності позивача складався і підписувався такий акт тощо.

Також суди зазначили, що свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав суду покази про те, що 20 травня 2015 року його і позивача було запрошено до ДМС України для вирішення кадрових питань. У зв`язку з тим, що він і позивач тривалий час були відсторонені від посад, їм запропонували написати заяви про звільнення за власним бажанням. Він погодився. Однак позивач відмовився писати заяву про звільнення за власним бажанням. На запитання чи пропонувались у його присутності позивачу вакантні посади для переведення на іншу посаду, свідок відповів, що не чув.

Як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, беручи до уваги розбіжність показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якими був підписаний акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу посаду від 20 травня 2015 року, зазначений акт не можна взяти до уваги як доказ пропонування позивачу вакантних посад для переведення на іншу посаду та відмови позивача від зазначених пропозицій.

Верховний Суд звертає увагу скаржника на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, зокрема, на вимоги частини другої статті 341 КАС України, відповідно до якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Перед Верховним Судом не ставиться завдання встановлення фактичних обставин справи, а лише перевірка правильності застосування норм права.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Тому Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди першої й апеляційної інстанції неправильно встановили обставини цієї справи.

Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення. 

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду