КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
18 лютого 2020 року                                                                                  місто Київ
Справа № 755/4359/19
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу громадської організації «Комплекс 5», в особі представника адвоката Кіяна Артура Васильовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Астахової О.О., від 26 липня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до громадської організації «Комплекс 5» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів.
Просив стягнути з громадської організації «Комплекс 5» на свою користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі за серпень 2018 року у розмірі 3800,00 грн та вересень 2018 року у розмірі 2773,00грн а всього 6573,00 грн, заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 22 343,58 грн та середній заробіток за час затримки - 20038,29 грн. 
Обґрунтовував свої вимоги тим, що 12 лютого 2018 року наказом громадської організації «Комплекс 5» на підставі протоколу позачергових загальних зборів від 18 січня 2018 року №1/18 приступив до виконання обов`язків голови правління громадської організації «Комплекс 5».
27 вересня 2018 року було проведено позачергові загальні збори членів громадської організації «Комплекс 5» та вирішено питання про звільнення його із займаної посади.
Звільнено його з посади голови правління громадської організації «Комплекс 5»  було наказом громадської організації «Комплекс 5» №5 з 05 жовтня 2018 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Громадської організації «Комплекс 5», на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за серпень місяць у розмірі 3800,00 грн, заборгованість по вихідній допомозі 19719,00 грн та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 06 жовтня 2018 року по 13 березня 2019 року у розмірі 16745,50 грн, а всього 40264, 50 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Громадська організація «Комплекс 5» з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Вважала, що рішення районного суду не відповідає обставинам справи та наявним доказам. 
ОСОБА_1 подав свій відзив на апеляційну скаргу. Вважав, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення залишити рішення районного суду  без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог районний суд виходив з того, що права позивача при звільнені відповідачем були порушені. 
Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, таке.
З 13 лютого 2018 року  ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків голови правління громадської організації «Комплекс 5».
05 жовтня 2018 року позивача було звільнено з займаної посади . 
Заробітна плата  ОСОБА_1 на посаді голови правління громадської організації «Комплекс 5», за серпень місяць 2018 року становить 3800,00 грн, за вересень 2018 року - 2773,00 грн. Кількість робочих днів у серпні 2018 року - 22 днів, у вересні - 20 днів. Середньоденна заробітна плата становить 156,50 грн. (3800грн + 2773 грн):42).
За період з 06 жовтня 2018 року по 13 березня 2019 року кількість робочих днів становить 107.
Таким чином, середній заробіток, за період з 06.10.2018 року по 13.03.2019 року становить 16745,50 грн. (156,50 грн. х 107 днів).
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. 
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову  частково.
Не зважаючи на заяви апелянта, ним, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень перед судом не доведено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За наведеного, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Тому, керуючись ч. 13 ст. 7 , п. 1) ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадської організації «Комплекс 5», в особі представника адвоката Кіяна Артура Васильовича залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках визначених ст. 389 ЦПК України.   

Судді:                                                                                                           С.В. Лівінський,
 
Р.В. Березовенко,
 
В.А. Нежура