ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2062/20 Справа № 210/4266/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач - Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року яке постановлено суддею Дехта Р.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 26 жовтня 2019 року, -
ВСТАНОВИВ:
В липні 2018 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії.
В обґрунтування позову зазначено, що на виконання своєї статутної мети, а саме отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування , постачання та реалізації теплової енергії споживачам м. Кривого Рогу для потреби опалення та гарячого водопостачання відповідно до тарифів, затверджених Національною комісією, КПТМ «Криворіжтепломережа» здійснює постачання теплової енергії населенню, в тому числі відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно наданого розрахунку за адресою: АДРЕСА_1 утворилась заборгованість за надані позивачем послуги за період з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2018 року, яка становить 15 780 грн. 85 коп.
В листопаді 2018 року позивачем подано заяву про заміну належного відповідача та уточнену позовну заяву, в якій позивач просив суд першої інстанції стягнути заборгованість за постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 з відповідача ОСОБА_1 , та судові витрати по справі в розмірі 1762 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема на те, що справу розглянуто без участі представника позивача, який належним чином не був повідомлений про розгляд справи 21 жовтня 2019 року. 
Крім того апелянт посилається на те, що згідно довідки Єдиної автоматизованої системи комунальних розрахунків «НОВА-КОМ» власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 
Позивачу по справі не направлявся договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний договір не є публічно доступним, отже не повинен був прийматися судом першої інстанції в якості доказу по справі. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_1 , в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є споживачем послуги з центрального опалення, а отже зобов`язана сплатити заборгованість, що утворилась за період з 01.11.2014 року по 01.02.2018 року, оскільки остання в судовому засіданні в суді прешої інстанції не заперечувала проти того, що вона проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності представника позивача, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.
Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку;  2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;  4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять доказів вручення позивачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 21 жовтня 2019 року, що не відповідає ч.5 ч. ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності представника позивача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на ім`я відповідача ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 та зазначено, що вказане житлове приміщення належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.37).
КПТМ «Криворіжтепломережа» забезпечувало теплопостачання будинку АДРЕСА_1 , власником якої, є ОСОБА_3 .
Згідно розрахунку заборгованості, за період з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2018 року, за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 , за надані послуги з централізованого опалення заборгованість становить 15780,85 грн., які, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 (а.с.9).
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, позивач посилався на те, що відповідач по справі, як власник, повинна сплатити заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2018 року, яка становить 15780,85 грн. 
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги КПТМ «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.
Наведеними положеннями законів передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 , п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, тоді як на споживача покладається обов`язок своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги.
Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є власником житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 , суду не надано.
Як вбачається із відповіді КП ДОР «Криворізьке Бюро технічної інвентаризації», наданої на запит суду апеляційної інстанції, про що було заявлено відповідне клопотання позивачем по справі, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на жило, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Д2092 від 24.09.1993 року (1/3 частка) та договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири, посвідченого 24.12.1999 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М., реєстр № 3071. 
Крім того, як вбачається із матеріалів справи,  16 липня 2015 року відповідач була знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , отже, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 не є споживачем комунальних послуг в розумінні Закону України «Про теплопостачання», а тому і не є суб`єктом, який має здійснювати оплату за надані послуги за період часу з 17 липня 2015 року по 01 лютого 2018 року.
З вище викладеного слідує, що вимога позивача про стягнення заборгованості за спожиті житлово - комунальні послуги до відповідача ОСОБА_4 за період часу з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2018 року пред`явлена безпідставно, оскільки не встановлений факт наявності права власності, реєстрації та фактичного проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , до якої були надані комунальні послуги, що виключає факт отримання цих послуг саме відповідачем ОСОБА_1 , починаючи з 17 липня 2015 року до 01 лютого 2018 року, відповідно до розрахунку заборгованості за надані послуги.
Отже, достовірно встановивши, що ОСОБА_1 фактично не користувалася житлово-комунальними послугами, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 у спірний період, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.
За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 319 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.
Стаття 322 ЦК України покладає на власника майна тягар його утримання. Зокрема власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Встановлено, що квартира  АДРЕСА_1 , що розташована у багатоквартирному будинку та під`єднана до єдиної централізованої системи теплопостачання належить на праві власності ОСОБА_3 , який і зобов`язаний нести витрати по її утриманню.
За змістом ч.2 ст. 19 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», якщо жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин є власник зазначеного приміщення.
Згідно зі ч.3 ст. 156 ЖК України участь інших осіб, які проживають у приватизованому житловому приміщенні, визначаються його власником і обов`язки з оплати комунальних послуг у них виникають лише перед останнім.
ОСОБА_1 не є власником зазначеної квартири.
Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що згідно довідки Єдиної автоматизованої системи комунальних розрахунків «НОВА-КОМ» власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 , оскільки вказана довідка не є належним та допустимим доказів на підставдження того, що ОСОБА_1 є власником власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу по справі не направлявся договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , вказаний договір не є публічно доступним, отже не повинен був прийматися судом першої інстанції в якості доказу по справі колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, за клопотанням позивача по справі судом апеляційної інстанції було витребувано відомості про власника квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1  та встановлено, що власником вказаної квартири є ОСОБА_3  на підставі свідоцтва про право власності на жило, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Д2092 від 24.09.1993 року (1/3 частка) та договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири, посвідченого 24.12.1999 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М., реєстр № 3071, при цьому колегія суддів вважає належним та допустимим доказом вище вказаних обставин відповідьКП ДОР «Криворізьке Бюро технічної інвентаризації» від 17 грудня 2019 року. 
Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_1 , в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем послуги з центрального опалення, а отже зобов`язана сплатити заборгованість, що утворилась за період з 01.11.2014 року по 01.02.2018 року, оскільки остання в судовому засіданні в суді першої інстанції не заперечувала проти того, що вона проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, відповідно до ст. 322 ЦК України, на власника майна покладається тягар його утримання. Зокрема власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт наявності права власності, реєстрації та фактичного проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , до якої були надані комунальні послуги, не встановлено. Крім того не встановлено, що за згодою власника ОСОБА_1 користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги від позивача для власних потреб, що виключає факт отримання цих послуг саме відповідачем ОСОБА_1 , починаючи з 17 липня 2015 року до 01 лютого 2018 року, відповідно до розрахунку заборгованості за надані послуги.
На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, є власником (співвласником) вищезазначеного нерухомого майна або за згодою власника, ОСОБА_1 користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» - задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове рішення. 
В задоволенні позовних вимог Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

Головуючий:         
                                       
Судді: