ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 756/647/13-ц
провадження № 61-24286св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року, ухвалене у складі судді Васильченка О. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.
В обґрунтування позову зазначило, що 20 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19 800 доларів США, що за встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 99 990 гривень, на строк до 20 лютого 2014 року зі сплатою 13% річних з можливістю щомісячного перегляду процентної ставки.
У забезпечення виконання цього кредитного зобов`язання ОСОБА_1 передала в заставу автомобіль марки Honda City 2006 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . 
20 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», за договором факторингу № 05/12 відступило права вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000 Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», яке у цей же день за договором факторингу № 05/12-КВ відступило їх позивачу.
ТОВ «Вердикт Фінанс» зазначає, що відповідач неналежно виконувала свої договірні зобов`язання і станом на 5 листопада 2013 року має заборгованість у розмірі 80 358,21 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 51 408,38 гривень; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 7 356,15 гривень; заборгованість за процентами станом на дату вчинення розрахунку - 10 488,74 гривень; пеня - 9 562,66 гривень і три проценти річних - 1 542,28 гривень.
За таких обставин позивач просив у рахунок погашення цієї заборгованості  звернути стягнення на автомобіль марки HondaCity 2006 року випуску, номер кузову   НОМЕР_1 , номерний знак   НОМЕР_2 , шляхом його продажу з правом укладення товариством від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем та з правом вчиняти від імені власника усі дії, необхідні для зняття вказаного автомобіля з обліку, в тому числі звертатися із письмовою заявою про зняття обліку та видачу нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, отримати акт огляду вказаного автомобіля і нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, підписувати зазначені заяви і пред`являти вказаний автомобіль для огляду. Також просив витребувати у відповідача ключі від транспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію і номерні знаки.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року позов задоволено.
У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000 від 20 лютого 2007 року звернено стягнення на предмет застави - автомобіль марки Honda City 2006 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , номерний знак   НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля із правом укладення заставодержателем від імені власника договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
Надано ТОВ «Вердикт Фінанс» (в особі уповноваженого представника) право  підписати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаного автомобіля з іншою особою-покупцем.
Витребувано у ОСОБА_1 автомобіль марки Honda City 2006 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , номерний знак   НОМЕР_2 , комплект ключів до нього, свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу і номерні знаки НОМЕР_2 , які зобов`язано передати позивачу.
Надано ТОВ «Вердикт Фінанс»  (в особі уповноваженого представника) право (повноваження) вчиняти від імені ОСОБА_1 усі дії, необхідні для зняття автомобіля з обліку за місцем звернення у одному з центрів надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, у відповідності до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1399, у тому числі право звертатися із письмовою заявою про зняття з обліку та про видачу нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, право на отримання акта огляду автомобіля, нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та право на підпис зазначених заяв і на пред`явлення вказаного автомобіля для огляду.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» судовий збір у розмірі 1 606,48 гривень.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення  ОСОБА_1 зобов'язань з повернення отриманого кредиту і наявність визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на переданий в заставу транспортний засіб у рахунок погашення цієї заборгованості.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про звернення стягнення на передане в заставу майно, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що поданий позивачем в обґрунтування розміру заборгованості розрахунок є неповним і недеталізованим, тому не може покладатися в основу рішення; зазначена у розрахунку пеня неправильно обчислена, оскільки її розмір не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діє у відповідний період. 
На думку заявника, вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» є передчасними, так як повідомлення про дострокове повернення кредита вона не отримувала і відповідний обов`язок у неї не виник.
Вважає, що позивач не набув права вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000, так як договори факторингу між ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс», за якими передано права вимоги до боржників-фізичних осіб, суперечать розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» і є незаконними.
Позиція інших учасників справи 
У березні 2017 року ТОВ «Вердикт Фінанс» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що належними та допустимими доказами підтвердило набуття прав кредитора за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000, які  ОСОБА_1 не спростувала. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3    жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами встановлено, що 20 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19 800 доларів США, що за встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 99 990 гривень, на строк до 20 лютого 2014 року зі сплатою 13% річних з можливістю щомісячного перегляду процентної ставки.
У забезпечення виконання цього кредитного зобов`язання ОСОБА_1 передала в заставу автомобіль марки Honda City 2006 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . 
Відповідно до пункту 5.3 договору у разі порушення позичальником встановлених ним обов`язків банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за цим договором, а у разі невиконання позичальником цієї вимоги - звернути стягнення на предмет застави.
20 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», уклало з ТОВ «Кредекс Фінанс» договір факторингу № 05/12, згідно з яким відступило товариству права вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000.
Цього ж дня ТОВ «Кредекс Фінанс» уклало з ТОВ «Вердикт Фінанс» договір факторингу № 05/12-КВ, за яким відступило права вимоги за укладеним із відповідачем договором позивачу. 
Відповідно до пункту 2.3 вказаного договору за умови, що фактор сплатив у повному обсязі ціну продажу клієнтові до або у дату передачі, передача набуває чинності та з моменту підписання акта приймання-передачі до фактора переходить право вимоги за кредитами, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників і отримує відповідні права вимоги за кредитами. 
Акт приймання-передачі, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками,   є доказом передачі права вимоги. 
Оцінивши витяг з реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 05/12) та витяг з реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 05/12-КВ), суди встановили, що ТОВ «Кредекс Фінанс» дійсно відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» права вимоги за укладеним із  ОСОБА_1 договором. 
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна не виконувала. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 5 листопада 2013 року вона має заборгованість у розмірі 80 358,21 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 51 408,38 гривень; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 7 356,15 гривень; заборгованість за процентами станом на дату вчинення розрахунку - 10 488,74 гривень; пеня - 9 562,66 гривень і три проценти річних - 1 542,28 гривень.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено   законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»). 
Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (стаття 19 Закону України «Про заставу»). 
Статтею 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. 
 
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно.
Встановивши порушення позичальником  ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000 від 20  лютого 2007 року і наявність у неї непогашеної заборгованості у сумі 80 358,21 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на переданий у заставу автомобіль марки Honda City 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , у передбачений договором спосіб.
Доводи заявника про те, що поданий позивачем в обґрунтування розміру заборгованості розрахунок є неповним і недеталізованим, зазначена у ньому пеня неправильно обчислена і не враховані здійснені позичальником платежі, касаційний суд відхиляє.
Суди попередніх інстанцій у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінили поданий позивачем розрахунок і встановили, що у ньому відображено складові заборгованості, а також порядок і методика їх нарахування. ОСОБА_1 , розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, будь-яких доказів на спростування цього розрахунку не надала і, зазначаючи про неврахування позивачем певних її платежів, які саме це платежі не вказала, як і не довела їх сплату. 
Твердження заявника про неправильне обчислення пені, яка не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діє у відповідний період, касаційний суд вважає безпідставними.
За змістом пункту 7.1 договору про надання споживчого кредиту та заставу майна за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, передбачених договором, він сплачує банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, який розраховується як гривневий еквівалент простроченої суми, якщо вона виражена в іноземній валюті, за встановленим на дату нарахування пені офіційним курсом гривні до відповідної іноземної валюти. 
Зазначена у розрахунку заборгованості пеня обчислена відповідно до визначеного даним пунктом порядку, а саме у межах подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, яка у період з листопада 2012 року до 10 червня 2013 року складала 15%, з 10 червня 2013 року до 13 серпня 2013 року - 14% і з 13 серпня      2013 року      по листопад 2013 року - 13%.
Твердження заявника про те, що вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» є передчасними, так як повідомлення про дострокове повернення кредита позичальник не отримувала і відповідний обов`язок у неї не виник, касаційний суд відхиляє. Розділ 9 договору про надання споживчого кредиту та заставу майна, який врегульовує порядок звернення стягнення на заставне майно, не вимагає попереднього направлення вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості у разі звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку. Кредитор реалізував своє право вимагати дострокового погашення кредитної заборгованості за рахунок предмета застави шляхом подання цього позову, що не суперечить законодавству. 
Посилання заявника на те, що позивач не набув права вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000, так як договори факторингу між ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс», за якими передано права вимоги до боржників-фізичних осіб, суперечать розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» і є незаконними, касаційний суд відхиляє. 
Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Положення ЦК не обмежують передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за договором.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.
Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього Закону).
Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» у редакції, чинній на час укладення договорів факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.
Пунктом 7 частини першої статті 28 вказаного Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг.
ЦК України та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» не забороняє укладення договорів факторингу щодо передачі прав вимоги до боржників - фізичних осіб, тому, з урахуванням пріоритетності положень Кодексу і Закону над підзаконним актом, яким є розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження), твердження заявника про незаконність договорів факторингу № 05/12 і № 05/12-КВ від 20 квітня 2012 року є помилковими.
Касаційний суд також звертає увагу, що підпункт 2 пункту 1 зазначеного Розпорядження, на який посилається заявник, відносить до фінансової послуги факторингу таку операцію із фінансовими активами як набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. 
Аналіз змісту пункту 1 у сукупності свідчить, що поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 Розпорядження. Таким чином, немає підстав вважати, що вказані договори суперечать розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».
Доводи заявника про недоведеність переходу до ТОВ «Вердикт Фінанс» прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11119865000 і виникнення у неї обов`язку здійснювати погашення боргу новому кредитору, касаційний суд вважає безпідставними. 
Суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази і встановили, що ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за цим договором ТОВ «Кредекс Фінанс» яке, у свою чергу, відступило його ТОВ «Вердикт Фінанс». Стаття 617 ЦК України дійсно передбачає, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу прав у зобов`язанні, проте  ОСОБА_1 не довела здійснення виконання на рахунок попереднього кредитора, оскільки будь-які докази внесення нею таких платежів у справі відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо поновлення виконання судового рішення
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання. 
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд поновлює виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року.
Керуючись статтями 401, 409, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін. 
Поновити виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов